Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-18 00:00:00

Представник АТ «Криворізька теплоцентраль» - Нофенко Л.В. звернулася до суду з позовною заявою 30.03.2021, в якій просила суд стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» заборгованість по оплаті за надані житлово-комунальні послуги з централізованого опалення за адресою: [ADDRESS] за період з 01.10.2023 до 01.03.2021 у розмірі основного боргу 39 587 грн. 34 коп., інфляційні втрати 12 253 грн. 98 коп., 3% річних 3 252 грн. 27 коп.; стягнути з відповідачів судовий збір в розмірі 2 270 грн. 00 коп. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що АТ «Криворізька теплоцентраль» за специфікою своєї виробничої діяльності здійснює постачання теплової енергії для потреби опалення і гарячого водопостачання населенню, яке зобов`язане здійснювати оплату за отримані послуги відповідно до встановлених тарифів. На виконання своїх зобов`язань АТ «Криворізька теплоцентраль» надавало послуги з централізованого опалення за адресою: [ADDRESS] , де споживачами послуг є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Хоча й договір про надання послуг з централізованого опалення за вказаною адресою між АТ «Криворізька теплоцентраль» та споживачами укладено не було, однак послуги фактично надавались, останні цими послугами користувались, а тому зобов`язані їх оплатити. Свої зобов`язання з надання послуг з централізованого опалення АТ «Криворізька теплоцентраль» сумлінно виконувало, однак у зв`язку з неналежним виконанням споживачами своїх зобов`язань, за період з 01.10.2023 до 01.03.2021 утворилась заборгованість за надані послуги в розмірі 39 587 грн. 34 коп., на яку позивачем нараховано збитки в порядку ст.625 ЦК України станом на 01.02.2022, а саме, інфляційні втрати 12 253 грн. 98 коп., 3% річних 3 252 грн. 27 коп. Оскільки споживачі добровільно заборгованість не погашають, а звернення підприємства з цього приводу ігнорують, тому за захистом майнових інтересів АТ «Криворізька теплоцентраль» представник вимушена звернутися до суду. Рішенням суду від 08.12.2021, ухваленим при заочному розгляді справи, позовні вимоги Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] \~про солідарне стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги з централізованого опалення задоволено повністю (а.с.33-35). Ухвалою суду від 04.03.2024 за заявою відповідача [PERSON] заочне рішення суду від 08.12.2021 скасоване, а справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.83-84). Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, відповідач [PERSON] 11.04.2024 подала відзив на позов (а.с.90-93). Свої заперечення по суті пред`явлених вимог мотивувала тим, що за період з 01.10.2013 до 10.06.2015 з неї на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» стягнуто заборгованість в період до досягнення нею повноліття, що є неприпустимим, оскільки відповідно до ст.180 СК України саме батьки зобов`язані утримувати дитину до її повноліття. У період з 01.09.2015 до 23.11.2016 вона навчалась за денною формою в Державному професійно-технічному навчальному закладі «Криворізький навчально-виробничий центр», що в розумінні ст.199 СК України також визначає обов`язок батьків з утримання своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання. До того ж фактично у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] вона була зареєстрована та проживала з 18.11.2013 до 10.10.2019; з 05.11.2019 та дотепер вона зареєстрована та мешкає за іншою адресою: [ADDRESS] . Зважаючи на це, на переконання заявника, з неї на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» стягнуто безпідставно заборгованість за період з 01.10.2013 до 01.03.2021. З 01.10.2019 послуги нею фактично взагалі не отримувались. Окремо зауважила, що вимоги АТ «Криворізька теплоцентраль» заявлено з пропуском строку позовної давності, який вона просила застосувати до 30.03.2018, виклавши таку заяву окремою вимогою у відзиві (п.3). Додатково зазначила, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням корона вірусної хвороби, та протягом 30 днів з дня його відміни заборонено нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги. Відтак, зважаючи на вказані норми, відповідач вважає, що нарахування позивачем збитків на підставі ст.625 ЦК України в період дії карантину, починаючи з 12.03.2020, є протиправним, що також підтверджено Київським апеляційним судом у постанові від 21.07.2021 у справі №752/24896/20. 17.04.2024 на електронну пошту суду від відповідачів [PERSON] , [PERSON] , кожної окремо, надійшли заяви про застосування строку позовної давності до вимог, заявлених АТ «Криворізька теплоцентраль» за період до 30.03.2018, а також відзиви на позов (а.с.104-106, 107-110, 111-114, 115-117). Заперечення відповідачів по суті пред`явлених вимог зводяться до їх незгоди із нарахуванням збитків на підставі ст.625 ЦК України в період дії карантину всупереч положенням Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», а також із заявленням вимог з пропуском строку позовної давності. Правом на подання відповідей на відзиви позивач АТ «Криворізька теплоцентраль» не скористалось. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. У встановлений судом строк жоден із учасників справи не подав клопотання про розгляд справи за їх участю в судовому засіданні. Згідно з клопотанням представника позивача [PERSON] , направленим на електронну пошту суду 22.04.2024, просила справу розглянути за її відсутності. На задоволенні позовних вимог наполягала. Відповідач [PERSON] правом на участь в судовому засіданні не скористалась, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності. Проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав, викладених у відзиві. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання повторно не з`явились, будучи неодноразово належним чином повідомленими усіма можливими процесуальними способами, визначеними ст.128 ЦПК України. Свою позицію по суті вимог виклали у поданих відзивах. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення позову/доказів, зупинення/поновлення провадження по справі не вживались. Дослідивши письмові докази у справі, надавши їм оцінку в сукупності, врахувавши позицію учасників справи, суд доходить висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог з огляду на таке. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Суб`єктами правовідносин\~у сфері\~надання житлово-комунальних\~послуг є:\~орган державної\~влади та\~органи місцевого\~самоврядування у\~сфері житлово-комунальних\~послуг;\~учасники -\~споживачі (індивідуальні\~та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг. Виконавцями комунальних послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація (ст.ст.4, 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). За визначенням, наданим у ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Згідно зі ст.5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) житлові послуги з управління багатоквартирним будинком, яка включає: утримання спільного\~майна багатоквартирного\~будинку,\~зокрема прибирання\~внутрішньобудинкових приміщень\~та прибудинкової\~території,\~виконання санітарно-технічних\~робіт,\~обслуговування внутрішньо\~будинкових систем\~(крім\~обслуговування внутрішньо\~будинкових систем,\~що використовуються\~для надання\~відповідної комунальної\~послуги у\~разі укладення\~індивідуальних договорів\~про надання\~такої послуги,\~за умовами\~яких обслуговування\~таких систем\~здійснюється виконавцем),\~утримання ліфтів\~тощо; купівлю\~електричної енергії\~для забезпечення\~функціонування спільного\~майна багатоквартирного\~будинку; поточний\~ремонт спільного\~майна багатоквартирного\~будинку; 2) комунальні послуги послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Пунктом 1 ч.1 ст.7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Водночас, відповідно до п.5 ч.2 ст.7 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює\~оплату за\~спожиті житлово-комунальні\~послуги щомісяця,\~якщо інший\~порядок та\~строки не\~визначені відповідним\~договором. Споживач\~не звільняється\~від оплати\~житлово-комунальних\~послуг,\~отриманих ним\~до укладення\~відповідного договору. За\~бажанням споживача\~оплата житлово-комунальних\~послуг може\~здійснюватися шляхом\~внесення авансових\~платежів згідно\~з умовами\~договору про\~надання відповідних\~житлово-комунальних\~послуг. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - споживачі послуг, що надаються АТ «Криворізька теплоцентраль» як постачальником теплової енергії для потреб опалення за адресою: [ADDRESS] . За даними реєстру Криворізької міської територіальної громади відповідачі значаться зареєстрованими за цією адресою, зокрема, [PERSON] з 16.01.1987 (а.с.17), [PERSON] (дійсне прізвище [PERSON] ) з 16.09.1999 (а.с.18). Крім того, [PERSON] (дійсне прізвище [PERSON] ) з 18.11.2013 до 10.10.2019 значилась зареєстрованою за вказаною адресою (а.с.73), а з 05.11.2019 та дотепер має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с.72). За даними АТ «Криворізька теплоцентраль», житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] є неприватизованим, перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Кривого Рогу, основним квартиронаймачем значиться [PERSON] , на ім`я якої оформлено особовий рахунок № [NUMBER] (а.с.4). Відомості про заміну основного квартиронаймача та переоформлення особового рахунку в матеріалах справи відсутні. Договір про надання послуг з централізованого опалення та обслуговування внутрішньо будинкових мереж централізованого опалення між АТ «Криворізька теплоцентраль» та відповідачами не укладався, але житлово-комунальні послуги відповідачам надавались, тобто між сторонами наявні фактичні договірні відносини. Відтак, відсутність укладеного договору про надання послуг з централізованого опалення не виключає обов`язок відповідачів оплачувати житлово-комунальні послуги, а у випадку ухилення від виконання такого обов`язку нести відповідальність в порядку, встановленому законом. Відповідна правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 у справі № 6-2951цс15, та постановах Верховного Суду від 26.09.2018 у справі № 750/12850/16-ц, від 06.11.2019 у справі № 642/2858/16. Згідно із ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом ч.1 ст.901, ч.1 ст.903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням. Як визначено ст.21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець послуги\~з постачання\~теплової енергії\~повинен забезпечити\~постачання теплоносія\~безперервно,\~з гарантованим\~рівнем безпеки,\~обсягу,\~температури та\~величини тиску. Параметри\~якості теплової\~енергії повинні\~відповідати нормативним\~документам у\~сфері стандартизації. Постачання\~теплової енергії\~для потреб\~централізованого опалення\~здійснюється в\~опалювальний період. Порядок\~визначення дати\~початку і\~закінчення опалювального\~періоду визначається\~законодавством. Постачання\~теплової енергії\~на індивідуальні\~теплові пункти\~споживачів для\~потреб опалення\~та приготування\~гарячої води\~здійснюється безперервно,\~з урахуванням\~перерв,\~визначених статтею\~16\~цього Закону. Ціною\~послуги з\~постачання теплової\~енергії є\~тариф на\~теплову енергію\~для споживача,\~який визначається\~як сума\~тарифів на\~виробництво,\~транспортування та\~постачання теплової\~енергії. Послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. Щомісяця, протягом дії опалювальних сезонів з 2013 року по 2021 рік, позивач нараховував відповідачам плату за надані послуги з теплопостачання, виходячи із встановлених тарифів та опалювальної площі житлового приміщення 58,8 кв.м., відсутності пільг, субсидії та компенсації, однак останні кошти за вказані послуги належним чином не сплачували, внаслідок чого станом на 01.03.2021 виникла заборгованість у розмірі 39 587 грн. 34 коп. У межах заявленого у позові періоду відповідачі сплатили загалом 1\~471 грн. 52 коп. із фактично нарахованих 41\~058 грн. 86 коп. У відповідності зі ст.ст.525, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Таким чином, за відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг боржник несе відповідальність, передбачену ч.2 ст.625 ЦК України. Крім того, застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України до спірних правовідносин також кореспондується із закріпленими в п.3 ч.1 ст.160 ЦПК України нормами, відповідно до яких однією з вимог, за якими може бути видано судовий наказ, є вимога про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості. Надавши юридичну оцінку наявним розрахункам заборгованості за житлово-комунальні послуги, проведеним позивачем, перевіривши обґрунтованість та правильність нарахованої суми боргу суд встановив, що заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з 01.10.2013 до 01.03.2021 у розмірі 39 587 грн. 34 коп. розрахована вірно. Доказів в спростування правильності наданого розрахунку відповідачі суду не надали. При визначенні розміру нарахувань відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, суд виходить з відомостей, зазначених у розрахунках, з якими погоджується, а відтак розмір інфляційних втрат 12 253 грн. 98 коп. та 3% річних від простроченої суми боргу 3 252 грн. 27 коп. вважає вірним (а.с.6, 6-зворот). Докази звернення відповідачів з претензіями, скаргами щодо порушення порядку надання житлово-комунальних послуг АТ «Криворізька теплоцентраль», зміни їхніх споживчих властивостей, надання неналежної якості, зокрема відхилення їх кількісних і якісних показників від нормативних, перевищення строків проведення аварійно-відновних робіт тощо, складання та підпису відповідних актів-претензій у зв`язку з цим відповідно до ст.27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в матеріалах справи відсутні. Стороною відповідачів також не надано доказів звернення з приводу проведення перерахунків розміру нарахованих плат за надання послуг з централізованого опалення в разі ненадання їх або надання не в повному обсязі, зниження якості в житловому приміщенні відповідно до Порядку проведення перерахунків розміру плати за надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення в разі ненадання їх або надання не в повному обсязі, зниження якості, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.02.2010 №151. Враховуючи, що відповідно до ст.162 ЖК УРСР тягар утримання майна, у тому числі обов`язок по оплаті житлово-комунальних послуг, покладається на основного наймача приміщення, а також членів його сім`ї, які є споживачами таких послуг, у даному випадку на відповідачів, та з огляду на те, що між\~відповідачами і\~позивачем існували\~фактичні договірні\~відносини,доведеність заявленого розміру заборгованості, суд доходить висновку про доведеність факту неналежного виконання ними умов договору та наявність підстав для стягнення з них заборгованості за надані послуги з централізованого опалення. Оскільки зобов`язання з оплати житлово-комунальних послуг виникло у зв`язку із користуванням одним об`єктом нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , тому вони мають неподільне зобов`язання зі сплати послуг за централізоване опалення зазначеної квартири, а відтак вказана сума заборгованості підлягає стягненню солідарно з відповідачів у відповідних періодах. Що стосується вимоги про стягнення заявленої заборгованості солідарно з [PERSON] разом з іншими відповідачами, то при її вирішенні, з урахуванням наведених у відзиві заперечень відповідача, суд вважає за необхідне вимоги в цій частині задовольнити частково виходячи з такого. Частиною 3 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Статтею 64 ЖК України визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Частиною 1 ст.34 ЦК України встановлено, що повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття). Як слідує з паспорту громадянина України у формі ID-картки № [NUMBER] від 01.09.2017 (а.с.94) [PERSON] народилася [INFO] , тобто до 10.06.2015 не мала повної дієздатності, оскільки була неповнолітньою. Також, спірні правовідносини не підпадають під вимоги ст.33 ЦК України, якою передбачено цивільна відповідальність неповнолітньої особи. Крім того, з 01.09.2015 до 23.11.2016 відповідач навчалася у Державному професійно-технічному навчальному закладі «Криворізький навчально-виробничий центр», де здобула професію «Перукар (перукар-модельєр) 1 класу», що підтверджується дипломом [NUMBER] від 23.11.2016 та додатками до нього (а.с.95-97). За даними реєстру Криворізької міської територіальної громади, [PERSON] дійсно значилась зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] з 18.11.2013 до 10.10.2019; з 05.11.2019 та дотепер зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.98, 99). Зважаючи на встановлені обставини, суд зауважує, що оскільки лише 10.06.2015 відповідач [PERSON] досягла повноліття, а тому набувши повної цивільної дієздатності, з 11.06.2015 набула й обов`язок зі сплати послуг теплової енергії АТ Криворізька теплоцентраль», адже в силу положень ст.180 СК України до її повноліття обов`язок по оплаті житлово-комунальних послуг, нарахованих на неї, покладено на її батьків. Крім того, оскільки відповідач до 23.11.2016 навчалась за денною формою здобуття освіти, власних доходів не мала, тому з урахуванням положень ст.ст.198, 199 СК України обов`язок по оплаті житлово-комунальних послуг покладався на її батьків, тобто до 23.11.2016 завершення нею навчання. Таким чином, з урахуванням вищевказаних обставин, періоду її реєстрації в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , а саме, до 10.10.2019, обов`язок [PERSON] оплачувати комунальні послуги солідарно з іншими співвідповідачами виник у неї за період з 24.11.2016 до 10.10.2019. Доказів, які б свідчили, що в межах визначеного періоду відповідач не була споживачем таких послуг, останньою не надано. Доказів, які б свідчили про виникнення з вини [PERSON] заборгованості після 10.10.2019, позивачем суду також не надано. Суд також вважає частково обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу, доводи відповідача [PERSON] про те, що заборгованість заявлена з пропуском строку позовної давності, про застосування якого вона подала окрему заяву. Так, ст.ст.256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20.09.2011 («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява №14902/04, §570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22.10.1996 («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)). Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Тлумачення цієї норми, положення якої сформульоване зі словом «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується. Тобто цією нормою встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв`язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі. Таким чином, позовна давність є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні: без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони. Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Частина 4 статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається ст.261 ЦК України. За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України), а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі сплином строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України). Частиною 1\~статті 32 Закону "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що плата за послуги нараховується щомісячно. Крім того, обов`язок споживача оплатити надані послуги встановлено ст. 19 Закону України Про теплопостачання. Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630 (із змінами), передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку. Відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення щомісячного платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, оскільки позивачем не надано доказів погодження між сторонами іншого строку. Аналіз зазначених норм цивільного права визначає, що за щомісячними платежами перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу. Як встановлено судом, в межах періоду з 01.10.2013 до 01.03.2021 відповідачі здійснювали періодичні платежі, зокрема: у січні 2014 року 38 грн. 80 коп. (із нарахованих 657 грн. 80 коп.), у березні 2014 року 322 грн. 00 коп. (із нарахованих 411 грн. 83 коп.), у квітні 2014 року 34 грн. 36 коп. (із нарахованих 236 грн. 36 коп.), у травні 2014 року 35 грн. 76 коп. (із фактично нарахованих 217 грн. 56 коп.), у червні 2014 року 79 грн. 60 коп. (із фактично нарахованих 21 грн. 05 коп., переплату зараховано на погашення облікованого боргу за попередні місяці), у липні 2014 року 161 грн. (нарахування відсутні, платіж зараховано на погашення облікованого боргу за попередні місяці), у квітні 2015 року 200 грн. (із фактично нарахованих 135 грн. 38 коп.), у травні 2015 року 200 грн. (нарахування відсутні), у лютому 2016 року 300 грн. (із фактично нарахованих 681 грн. 20 коп.), та востаннє у березні 2018 року 100 грн. (із фактично нарахованих 1\~380 грн. 93 коп.), що слідує з наданого позивачем розрахунку (а.с.5). Позаяк, істотне збільшення заборгованості почалось із березня 2016 року, коли відповідачі припинили вносили платежі. Доказів в спростування наданого позивачем розрахунку та відображених у ньому платежів та нарахувань відповідачами не надано, власного контррозрахунку не наведено. При цьому, практично усі платежі здійснені відповідачами у сумах менше від фактичних нарахувань, відтак їх зараховано на погашення поточних нарахувань, що свідчить про відсутність переривання строку позовної давності за щомісячними платежами, борг за якими накопичувався за рахунок боргу за попередні місяці та залишків недоплачених поточних нарахувань. У свою чергу, позивач звернувся до суду з позовом у березні 2021 року відповідно до відтиску штемпеля вхідної кореспонденції суду, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності до вимог по заборгованості, нарахованих до березня 2018 року. Разом з тим, суд зауважує, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався та діяв до 30.06.2023 відповідно до постанови КМУ від 25.04.2023 №383. Запроваджені в період дії карантину обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливали на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, вводили певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України №530-ІХ від 17.03.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (ч.2 ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30.03.2020 №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Тобто, строк позовної давності, в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, продовжено на строк дії карантину. У постанові Верховного Суду від 07.09.2022 у справі 679/1136/21 зазначено, що: «У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30.03.2020 №540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на\~строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)». Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом. За таких обставин, законом передбачено продовження позовної давності щодо вимог за якими перебіг позовної давності не закінчився станом на 02.04.2020. Оскільки, перебіг трирічної позовної давності щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги за лютий 2018 закінчився під час дії карантину, а тому ці строки продовжуються, що свідчить про дотримання позивачем позовної давності при зверненні до суду з даним позовом щодо стягнення заборгованості за період з 02.04.2017. Отже, позивачем не пропущено позовну давність щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за період, починаючи з 02.04.2017, у зв`язку з чим в цій частині вимоги щодо стягнення цієї заборгованості, нарахованої по 01.03.2021 (відповідно до меж заявлених вимог) у судовому порядку підлягають задоволенню. Враховуючи наведене вище та ту обставину, що відповідачі у встановлені законом строки не вносили плату за надані позивачем житлово-комунальні послуги, суд висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ «Криворізька теплоцентраль» про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період прострочки виконання зобов`язань в межах строку позовної давності, а саме починаючи з 02.04.2017 до 01.03.2021. Відтак, оскільки відповідач [PERSON] звернулася до суду із заявою про застосування позовної давності, суд,

Outcome: partial