Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-23 00:00:00

Позивач звернулася у суд з позовом, в якому просить визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що 11.03.2016 між нею та [PERSON] було укладено шлюб, який рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 28.08.2023 розірвано. 12.03.2019 нею була придбана квартира, що знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~на підставі\~договору купівлі-продажу\~квартири.\~Дана квартира\~була придбана\~за кошти\~її батька\~ [PERSON] .\~Кошти для\~придбання квартири\~її батьки\~збирали роками.\~Ні вона,\~ні відповідач\~не витрачали\~власних коштів\~на придбання\~цієї квартири.\~Частину коштів\~за придбання\~квартири її\~батьки сплатили\~з власних\~заощаджень,\~інша частина\~взята з\~банківського рахунку\~ [PERSON] ,\~яка була\~знята з\~рахунку напередодні\~посвідчення договору\~купівлі-продажу.\~У разі\~придбання майна\~хоча й\~у період\~шлюбу,\~але за\~особисті кошти\~одного з\~подружжя це\~майно не\~може вважатися\~об`єктом спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~а є\~особистою приватною\~власністю того\~з подружжя,\~за особисті\~кошти якого\~воно придбане.\~Тому сам\~по собі\~факт придбання\~спірного майна\~у період\~шлюбу не\~є безумовною\~підставою для\~віднесення такого\~майна до\~об`єктів права\~спільної сумісної\~власності подружжя.За наведеного, просить позов задовольнити. Ухвалою Залізничного районного\~суду м.\~Львовавід 21 лютого 2024\~ року відкрито провадження по справі та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 12 квітня 2024 року підготовче провадження у справі закрито та призначену справу до судового розгляду. Представник позивача у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просив такі задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, причин неявки суду не повідомив. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він є батьком [PERSON] .. Зазначив, що квартира за адресою: [ADDRESS] придбана за кошти, які він з матір`ю позивачки заощаджували роками, з метою придбання власного житла для доньки. Частину коштів за придбання квартири вони сплатили з власних заощаджень, інша частина взята з його банківського рахунку. Окрім цього, зазначив, що він працевлаштований у Львівському центрі інституту космічних досліджень Національної академії наук України та Державного космічного агентства України, кошти на придбання квартири для доньки він частково отримав готівкою з банківського рахунку, на який отримує заробітну плату, шо підтверджує джерело походження таких коштів. Заслухавши пояснення\~представника позивача,\~свідка,\~дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підставний і підлягає до задоволення, з огляду на наступне. Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог\~або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За приписами ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.\~Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що 28.08.2023 рішенням Залізничного районного суду м. Львова розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 11.03.2016 року Залізничним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, актовий запис №67 /а.с.62-65/. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 12 березня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бігальською М.-М.Ю. та зареєстрованого в Реєстрі за № 321, [PERSON] придбала квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] /а.с.27-28/. Згідно з п. 3 вказаного Договору цей продаж вчинено за 720\~000,00 грн. (сімсот двадцять тисяч гривень 00 копійок), які повністю сплачені покупцем продавцям до підписання цього договору. Відповідно до Відповіді №656988 від 24.06.2024 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивачка [PERSON] є власницею квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] /а.с.66/. Відповідно до поточної виписки за контрактом за період з 06.03.2019 по 09.03.2019 /а.с.4/, на рахунку [PERSON] доступні кошти у сумі 707589,56 грн, кінцевий вихідний залишок 64459,86 грн. Згідно із свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , [PERSON] народилась [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] /а.с.7/. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі №711/5108/17. Пунктами 23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Зазначена правова позиція викладена\~у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2021року у справі №756-2527цс16. Виходячи зі змісту правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17, яка узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), а також зі змісту правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2021 року у справі № 756-2527цс16, на відповідача покладений тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції обсягу спільно нажитого майна, а також доведення тих обставин, що спірне нерухоме майно придбане під час шлюбу, але за його особисті кошти. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Положеннями статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Отже, суд вважає встановленим, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , придбана позивачкою 12 березня 2019 року, тобто під час перебування у шлюбі з відповідачем [PERSON] . Дану квартиру було придбано на ім`я позивачки за договором купівлі-продажу від 12 березня 2019 року, згоду на укладення якого відповідач не надавав, за кошти надані батьком позивачки - [PERSON] , отримані останнім, як заробітна плата, нарахована Львівським центром інституту космічних досліджень Національної академії наук України та Державного космічного агентства України. Частиною 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення\~необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до\~ [PERSON] про\~визнання майна\~особистою приватною\~власністю є\~підставним та\~підлягаєзадоволенню. На підставі наведеного та

Outcome: approved