Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-24 00:00:00

17 квітня 2024 року Світловодська міська рада Кіровоградської області в особі міського голови [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими що втратили право користування житловим приміщенням кімнатою [ADDRESS] . В обґрунтуванні позову посилається на те, що гуртожиток, що розташований по [ADDRESS] перебуває на балансі Управління житлово-комунального господарства Світловодської міської ради. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26 травня 2023 року власником даного майна є територіальна громада в особі Світловодської міської ради. Рішенням виконавчого комітету Світловодської міської ради № 1026 від 15 серпня 2008 «Про постановку на квартирний облік [PERSON] » відповідача [PERSON] поставлено на квартирний облік у виконавчому комітеті Світловодської міської ради за місцем проживання, а саме [ADDRESS] . У січні 2009 року виконавчий комітет Світловодської міської ради звернувся до КП «Добробут» з клопотанням про реєстрацію та поселення до кім. [ADDRESS] громадянки [PERSON] та її доньок [PERSON] та [PERSON] . Між адміністрацією КП «Добробут» та [PERSON] укладено договір про надання для проживання приміщення гуртожитку, а саме кім. 2-68. За результатами обстеження вільних житлових приміщень в гуртожитку за адресою [ADDRESS] встановлено, що в кімнаті 2-68 де зареєстровані відповідачі ніхто не проживає з 2019 року, двері до кімнати відчинені, у кімнаті відсутні речі домашнього вжитку. Відповідачі не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, взагалі кімнатою не цікавляться та тривалий час (понад рік) не проживають за місцем реєстрації: [ADDRESS] . Таким чином, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном комунальної власності шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав позивача. Ухвалою від 19 квітня 2024 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою від 09 травня 2024 року відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, надано відповідачу строк для подання відзиву. Відповідачі, правом на подання відзиву, в порядку\~ст.178 ЦПК України, не скористалися. \~ \~ \~ \~ Представник позивача [PERSON] 25 червня 2024 року подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач № 1 в судове засідання не з`явилася. 25 червня подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Відповідач №2 в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена за останнім відомим місцем реєстрації. На адресу суду повернувся конверт з відміткою працівників пошти «Адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, відповідач вважається таким, що повідомлений належним чином за місцем реєстрації. Виходячи зі змісту ч.ч.1, 4 ст.206 Цивільного процесуального кодексу України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки, сторони у справі не з`явилися в судове засідання, фіксація судового засідання технічними засобами не здійснювалася, у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, судом встановлені слідуючі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 14 квітня 2004 року Світловодською міською радою прийнято рішення №640 «Про надання згоди на прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Світловодська відомчого житлового фонду ЖЕУ Світловодського заводу «Калькулятор».(а.с.10) Наказом Міністерства промислової політики України №203 від 06 червня 2005 року затверджено перелік об`єктів соціальної сфери заводу Калькулятор, які підлягають передачі до Світловодської міської ради, та зобов`язано Світловодський завод «Калькулятор» передати у комунальну власність м. Світловодська відомчий житловий фонд, разом з об`єктами соціальної інфраструктури, що його обслуговують, а саме гуртожиток на 640 місць за адресою: [ADDRESS] .(а.с.11,12) Рішенням виконавчого комітету Світловодської міської ради №666 від 07 липня 2005 «Про передачу гуртожитку на 640 місць по [ADDRESS] до комунальної власності міста», затверджено акт прийому-передачі гуртожитку державного підприємства «Світловодський завод «Калькулятор» на 640 місць по [ADDRESS] .(а.с.13) Між адміністрацією КП «Добробут» та [PERSON] укладено договір про надання для проживання приміщення гуртожитку, а саме кім. 2-68.(а.с.35,36) На даний час гуртожиток по [ADDRESS] перебуває на балансі Управління житлово-комунального господарства Світловодської міської ради (зміна назви відбулась згідно рішення Світловодської міської ради від 25 травня 2021 року №553 «Про перейменування Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Світловодської міської ради і затвердження Положення в новій редакції».(а.с.29) Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 26 травня 2023 року власником будівлі гуртожитку по [ADDRESS] , є територіальна громада в особі Світловодської міської ради.(а.с.26,27) 21 лютого 2024 року розпорядженням Світловодського міського голови №32-р «Про створення робочої групи» створено робочу групу з метою обстеження вільних житлових приміщень і складання актів на предмет проживання громадян за місцем реєстрації в гуртожитку по [ADDRESS] .(а.с.28) Згідно довідок виконавчого комітету Світловодської міської ради, [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в кімнаті [ADDRESS] .(а.с.31,32) Згідно Акта обстеження на предмет проживання складеного 22 лютого 2024 року членами робочої групи, [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживають з 2019 року, двері в кімнату відчинені, речей домашнього вжитку не виявлено.(а.с.33) Отже, відповідачі не проживають в кімнаті №2-68 більше 6 місяців, не сплачують комунальні\~платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей чи меблів у кімнаті не має і взагалі нею не цікавляться. Фактичне місце проживання відповідачів не відоме, перешкод у користуванні жилим приміщенням відповідачам не чинилося. Таким чином, факт реєстрації відповідачів порушує право позивача на володіння і користування майном. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. На підставі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції» передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно із частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до підпункту 2 пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування) затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується). За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав. Як передбачено ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (стаття 72 ЖК України). Отже, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» встановлюється, що наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). З огляду на викладене суд приходить до висновку, що відповідачі втратили право користування кімнатою № [NUMBER] , в гуртожитку розміщеному за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з тривалою, понад 1 рік без поважної причини, відсутністю за місцем реєстрації, крім того не сплачують за комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню житлового приміщення, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. У зв`язку з тим, що відповідач № 1 визнала позов до початку розгляду справи по суті, то у відповідності до ч.1 ст.142 ЦПК України, суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до відповідача № 1 та стягнення з відповідача № 1 на користь позивача судовий збір в сумі 1514 грн. 00 коп. Згідно ст.141 ЦПК України, судовий збір сплачений позивачем за позовну вимогу до відповідача № 2 підлягає стягненню з відповідача № 2 на користь позивача.

Outcome: approved