Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Виконавчий комітет Кам`янець-Подільської міської ради про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги обґрунтовуються тими обставинами, що від шлюбу з відповідачем, який розірвано 22 лютого 2018 року мають двоє неповнолітніх дітей, сина - [PERSON] , [INFO] та доньку - [PERSON] , [INFO] . З моменту фактичного припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства, тобто з 2015 року сторони почали проживати окремо. З цього моменту відповідачка ніяким чином не піклується про неповнолітніх дітей , не надає жодної матеріальної допомоги, не цікавиться розвитком дітей, станом їх здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей ; не спілкується з дітьми взагалі; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до дітей . У зв`язку із чим позивач просить позбавити батьківських прав відповідача по відношенню до двох неповнолітніх дітей, сина - [PERSON] , [INFO] та доньки - [PERSON] , [INFO] В судове засідання сторони не з`явились. Про день слухання справи повідомлені своєчасно. До початку судового розгляду представник позивача [PERSON] подала заяву про слухання справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти заочного розгляду. Крім того в поданій заяві вказала, що неповнолітні діти не заперечують проти позбавлення відповідачки батьківських прав. В ході судового розгляду представник позивача [PERSON] позов підтримала і пояснила, що відповідачка в 2015 році виїхала на заробітки в росію і з того часу не приїзжала. Неповнолітні діти проживають з позивачем і перебувають на його утриманні. Відповідачка життям дітей не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. Вихованням дітей займається батько і мати батька. Після повномасштабного вторгнення військ російської федерації на територію України позивач з дітьми виїхав за кордон , знаходиться в Республіці Польща. Позивач не створював відповідачці перешкод в вихованні дітей. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, подала заяву, в якій просить справу розглядати у її відсутності. Відповідачка в судове засідання не з`явилася. Свідок [PERSON] - мати позивача в судовому засіданні дала показання, в яких вказала, що відпоівдачка в 2015 році виїхала в росію і з того часу до дітей не поверталась. Свідок [PERSON] в судовому засіданні в своїх показаннях вказала, що вона була класним керівником в [PERSON] , [INFO] з 2019 року. Всі питання щодо навчання сина завжди вирішував батько, дитина про матір не згадувала. Мати дитини в школі не бачили. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала показання, що вона була вчителем в [PERSON] , [INFO] з 2018 року по 2022 рік. Всі питання по навчанню доки вирішував батько. Мати дитини в школі не бачили. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дав показання, що відповідачку бачив після одруження та народження дітей. Потім вихованням дітей займався батько та мати батька. Батько водив дітей в дитячий садок, а мати позивача забирала дітей з дитячого садка. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України в зв`язку з неявкою сторін фіксація судового розгляду з застосуванням технічного засобу не здійснювалась. Вивчивши матеріали справи в повному об`ємі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 лютого 2018 року по справі № 676/617/18 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, розірвання шлюбу проводилось за позовом [PERSON] , її інтереси при розгляді справи представляв адвокат Пустовий А.В.. Даним рішенням суду встановлено, що [PERSON] з червня 2015 року виїхала в москву де і перебувала на час розгляду справи про розірвання шлюбу. З того моменту відповідачка ніяким чином не піклується про дітей, не надає жодної матеріальної допомоги, не цікавиться розвитком дочки та сина, не турбується їх здоров`ям, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей. 28 лютого 2022 року позивач разом із дітьми виїхав в Республіку Польщу, що підтверджується копією закордонного паспорта та свідоцтвом про реєстрацію тимчасового проживання. З копії свідоцтва про навчання в школі № 70/21/22, вбачається, що [PERSON] навчається в школі 1 ступеня Воєводського закладу, державна середня школа професійно-технічного навчання в Ополе. З копії свідоцтва про навчання в школі № 14/2022, вбачається, що [PERSON] , навчається в державній середній школі № 29 імені Армії Крайовей. З висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] (затвердженого рішенням Кам`янець-Подільської міської ради виконавчого комітету №272 від 03.04.2024 року) вбачається, що при підготовці питання по сутті, комісії не вдалося обстежити умови проживання дітей, документів, які б підтверджували про невиконання батьківських обов`язків [PERSON] по вихованню дітей [PERSON] та [PERSON] не достатньо для прийняття рішення. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установленихКонституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII(далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. В абзаці 2 пункту 16 Постанови роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 19 Сімейного кодексу України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд не погоджується з висновком органу опіки і піклування про відмову в позбавленні батьківських прав, оскільки він зроблений без обстеження умов проживання дітей, вивчення думки неповнолітніх дітей. З листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 02.02.2024 року за № 19-7848/18/24 вбачається, що в Державній прикордонній службі України відсутні відомості про перетин державного кордону України [PERSON] [INFO] за період з 01 січня 2018 року по 01 березня 2023 року. Даний лист узгоджується з рішенням суду від 22 лютого 2018 року по справі № 676/617/18 про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] в яким встановлено, що [PERSON] з червня 2015 року виїхала в москву де і перебувала на час розгляду справи про розірвання шлюбу і, що [PERSON] [INFO] за період з 01 січня 2018 року по 01 березня 2023 року не приїжджала в Україну, тобто до дітей не приїжджала і узгоджується з іншими матеріалами справи , які підтверджують, що з 2015 року мати з дітьми не проживає, життям неповнолітніх дітей не цікавиться і, що діти проживають з батьком , який здійснює їх виховання і утримання. Також суд враховує заяву представника позивача, в якій вона вказала, що діти не заперечують проти позбавлення відповідачки батьківських прав. Враховуючи викладене, як безспірно встановлено в судовому засіданні, відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей, а саме: не піклується про фізичний та духовний розвиток дітей, не допомагає їм матеріально, не цікавиться їх здоров`ям, навчанням та вихованням, не спілкується з ними без будь-яких перешкод та причин для цього. Відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів, що їй чиняться будь-які перешкоди у спілкуванні з сином та донькою, і таким чином вона ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, а тому, суд приходить до переконання, що відповідача слід позбавити батьківських прав щодо сина - [PERSON] , [INFO] , та доньки - [PERSON] , [INFO] . На підставі викладеного та

Outcome: approved