Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-26 00:00:00

У вересні 2023 року [PERSON] через представника [PERSON] звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, зазначивши, що 09.08.2011 Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві між ним та відповідачем зареєстровано шлюб. Станом на момент подання позовної заяви вони з відповідачем не підтримували подружні стосунки, не вели спільного господарства, хоча й перебували у зареєстрованому шлюбі. За час проживання у шлюбі ними за спільні кошти було придбане майно, яким є: - трикімнатна квартира, загальною площею 78 кв.м., житловою площею 45 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 403176780385; - двокімнатна квартира, загальною площею 57,2 кв.м., житловою площею 32,1 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2539920580000; - автомобіль марки JEEP моделі COMPASS, номер кузова [NUMBER] , 2016 року випуску, синього кольору, реєстраційний номер [NUMBER] . З огляду на наведене, посилаючись на положення статей 60, 63, 69,70 Сімейного кодексу України, із урахуванням визначеного нормами цього Кодексу принципу рівності часток дружини і чоловіка у спільному майні подружжя, позивач звернувся із даним позовом до суду та просить: 1) визнати усе вказане вище майно спільним сумісним майном подружжя; 2) в порядку поділу майна подружжя визнати право власності: - за ним - на двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та на автомобіль; - за відповідачем - на трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] ; 3) стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію у розмірі 50 534,69 грн., що, із урахуванням вартості усього спірного майна, відповідатиме принципу рівності часток подружжя. Ухвалою суду від 28.09.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, встановлено відповідачу строк для подання відзиву, позивачу - відповіді на відзив. У встановлений судом строк відповідач без поважних причин відзив на позов не надала, тому суд вирішив справу за наявними матеріалами у відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Ухвалою суду від 27.02.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Водночас, до початку розгляду справи по суті 27.06.2024 представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій він позовні вимоги підтримав. Матеріалами справи також підтверджується, що 27.06.2024 на електронну пошту суду надійшло клопотання від представника відповідача [PERSON] про відкладення розгляду справи. Вирішуючи таке клопотання представника відповідача, суд враховує, що дана справа перебуває у провадженні Подільського районного суду міста Києва з 22.09.2023. Розгляд справи неодноразово відкладався, причому у більшості випадків за клопотаннями відповідача. Так, матеріалами справи підтверджується, що 07.11.2023 підготовче засідання у справі було відкладено у зв`язку з неявкою сторін. Судові засідання по справі, призначені на 12.12.2023 та 06.02.2024, були відкладені за клопотанням відповідача. 27.02.2024 судове засідання по справі було проведено за відсутності сторін, з огляду на подану заяву представником позивача та неявку у судове засідання відповідача та її представника. 18.04.2024 розгляд справи було відкладено за клопотанням представника відповідача [PERSON] . При цьому, як вбачається із матеріалів справи, 11.04.2024 представник [PERSON] особисто в суді ознайомився з матеріалами справи та 17.04.2024 подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, вказуючи на необхідність підготовки стороною відзиву на позов. В подальшому відзив на позов чи будь-які інші клопотання від сторони відповідача до суду не надходили. 27.06.2024, тобто безпосередньо у день проведення судового засідання по справі, представником відповідача подано клопотання про відкладення розгляду справи, у якому він повідомив про його неможливість прибуття до суду у зв`язку з його участю у проведенні невідкладних слідчих дій. Разом із цим, жодних доказів на підтвердження обґрунтованості такого клопотання представником до нього не додано. Вирішуючи питання щодо можливості розгляду даної справи за відсутності сторони відповідача, суд також враховує сталу практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права. У рішенні Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Слід зазначити, що Європейський суд у своїх рішеннях наголошує на тому, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Кожна з сторін, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу цікавитись провадженням у її справі. З огляду на наведене, із урахуванням наявних в матеріалах справи відомостей про належне повідомлення сторін та їхніх представників про дату, час та місце розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, за наявними матеріалами. Дослідивши письмові матеріали справи, повно і всебічно дослідивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, оцінивши докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступних висновків. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. У свою чергу суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Як встановлено судом, сторони перебувають у шлюбі, який було зареєстровано 09.08.2011 Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис №841, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , копія якого наявна в матеріалах справи. За час перебування у шлюбі сторонами було набуте майно, яким є: - трикімнатна квартира, загальною площею 78 кв.м., житловою площею 45 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 403176780385; - двокімнатна квартира, загальною площею 57,2 кв.м., житловою площею 32,1 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2539920580000; - автомобіль марки JEEP моделі COMPASS, номер кузова [NUMBER] , 2016 року випуску, синього кольору, реєстраційний номер [NUMBER] . Так, квартира [ADDRESS] була придбана на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.08.2014, укладеного між ТОВ «Компанія з управління активами «ІФК» та [PERSON] . Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №26099995 від 28.08.2014 підтверджується, що 28.08.2014 приватним нотаріусом КМНО Пилипенко О.Ю. було здійснено державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за відповідачем [PERSON] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 403176780385. Згідно з інформацією, що міститься у відкритій онлайн-базі даних Опендатабот, право власності на квартиру [ADDRESS] також значиться зареєстрованим за відповідачем [PERSON] , підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу №19468/038-02-4 від 21.08.2019, укладений між ТОВ «ІНСТРУМЕНТ ІНВЕСТ» та [PERSON] . Згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] автомобіль марки JEEP моделі COMPASS, номер кузова [NUMBER] , 2016 року випуску, синього кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований за позивачем [PERSON] . Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, а також нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України. Так, за змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя (стаття 57 СК України), та спільна сумісна власність подружжя (стаття 60 СК України). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України). Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із положеннями частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься й у частині третій статті 368 ЦК України. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 і підстав відступити від зазначених висновків не встановлено. Відповідний правовий висновок викладено також в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) та від 11.04.2019 у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. Крім того, згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, наведеними у п. 23 постанови №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Як встановлено судом, квартира [ADDRESS] , квартира [ADDRESS] та автомобіль марки JEEP моделі COMPASS, реєстраційний номер [NUMBER] , були придбані під час перебування сторін у шлюбу. Обидві квартири зареєстровані за відповідачем. Транспортний засіб зареєстрований за позивачем. Виходячи із наявних матеріалів справи, суд робить висновок, що відповідач не оспорює належність вказаного майна сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя, оскільки відзив на позов нею не подано, жодних доказів на спростування доводів позивача, наведених в обґрунтування позовних вимог, а також будь-яких інших заяв та клопотань по суті спору від неї до суду не надходило. При цьому суд враховує, що відповідно до статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Ураховуючи наведене, виходячи із презумпції спільності майна подружжя, встановленої статтею 60 СК України, яка відповідачем не спростована, суд доходить висновку, що як вказані вище дві квартири, так і автомобіль, є спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку з чим наявні підстави для поділу такого майна в порядку поділу майна подружжя, визначеному статтями 69-72 СК України. Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд зазначає наступне. В обґрунтування позову позивач стверджує, що запропонований ним варіант поділу майна визначений із урахуванням вартості усього спірного майна та відповідає фактичному користуванню майном кожним із подружжя. На обґрунтування вартості спірного майна позивачем надано до суду: - щодо підтвердження вартості квартири [ADDRESS] - довідку про оціночну вартість об`єкта нерухомості №201-20230913-0006592013 від 13.09.2023, згідно з якою оціночна вартість такої квартири становить 3 917 218,92 грн.; - щодо підтвердження вартості квартири [ADDRESS] - довідку про оціночну вартість об`єкта нерухомості №201-20230913-0006592147 від 13.09.2023, згідно з якою оціночна вартість такої квартири становить 3 523 600,53 грн.; - щодо підтвердження вартості автомобіля марки JEEP моделі COMPASS, номер кузова [NUMBER] , 2016 року випуску, синього кольору, реєстраційний номер [NUMBER] - звіт про оцінку, складений 14.09.2023 суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Експертна оцінка майнових прав», згідно з яким ринкова вартість вказаного автомобіля становить 292 549,00 грн. Вказані докази приймаються судом до уваги як такі, що не спростовані відповідачем. Будь-яких сумнівів щодо їх належності та допустимості у суду немає. При цьому суд враховує роз`яснення, наведені у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з якими вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Суд також враховує що відповідачем не спростовано доводи позивача про те, що запропонований ним порядок поділу майна відповідає фактичному користуванню таким майном кожним із подружжя. При вирішенні даного спору суд також враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, наведену у пункті 24 постанови від 08.02.2022 у справі №209/3085/20, у якій Велика Палата Верховного Суду зауважила, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). Таким чином, виходячи із зазначених обставин справи, із урахуванням принципу рівності часток подружжя у спільному майні та фактичного порядку користування майном, що склався між сторонами, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання в порядку поділу майна подружжя: - за позивачем [PERSON] - права власності на: двокімнатну квартиру, загальною площею 57,2 кв.м., житловою площею 32,1 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2539920580000; автомобіль марки JEEP моделі COMPASS, номер кузова [NUMBER] , 2016 року випуску, синього кольору, реєстраційний номер [NUMBER] . - за відповідачем [PERSON] - права власності на: трикімнатну квартиру, загальною площею 78 кв.м., житловою площею 45 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 403176780385. Крім того, з метою дотримання принципу рівності часток подружжя, виходячи із вказаної вище загальної вартості спірного майна, суд вважає вірним стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію у розмірі 50 534,69 грн., виходячи із наступного розрахунку: - вартість майна, що переходить позивачу - 3 816 149,53 грн. (3 523 600,53 (вартість двокімнатної квартири) + 292 549,00 (вартість автомобіля)); - вартість майна, що переходить відповідачу - 3 917 218,92 грн. (вартість трикімнатної квартири). Отже, різниця між загальною вартістю майна, що переходить у власність сторін, становить 101 069,39 грн. (3 917 218,92 - 3 816 149,53), а її 1/2 частина - 50 534,69 (101 069,39 : 2). Із урахуванням наведеного вище, позовні вимоги в частині поділу майна подружжя та стягнення грошової компенсації підлягають задоволенню у повному обсязі. Разом із цим, вирішуючи позовні вимоги [PERSON] про визнання квартири [ADDRESS] , квартири [ADDRESS] та автомобіля марки JEEP моделі COMPASS, реєстраційний номер [NUMBER] , спільним сумісним майном подружжя, суд виходить із такого. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Обрання позивачем неефективного (неналежного) способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22.06.2021 у справі №200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76). Отже, оскільки суд дійшов висновку про визнання права власності на вказані вище дві квартири та автомобіль, то визнання такого майна спільним сумісним майном подружжя не призведе до належного способу захисту прав позивача, що є самостійною підставою для відмови у позові в цій частині. Підсумовуючи все вищенаведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з наявною в матеріалах справи квитанцією ID: 9689-1357-3866-5072 від 18.09.2023 позивачем за вимогу про поділ майна подружжя сплачено судовий збір у розмірі 8196,94 грн. Таким чином, оскільки така позовна вимога судом задоволена, вказана сума судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial