Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-20 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася в суд з вищевказаним позовом, який мотивує тим, що у травні 2022 року звернулася у відділення АТ КБ «ПриватБанк» з проханням відкрити їй особисту карту для виплат. До цього часу вона не являлася клієнтом цього банку, не користувалася його послугами та ніякої заборгованості перед ним у неї не було, оскільки ще у 2006 році стала потерпілою від злочинних дій працівників «ПриватБанк», що, зокрема, підтверджується вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 березня 2008 року, який переглядався у апеляційному порядку та набрав законної сили 03 березня 2015 року. 06 червня 2022 року через термінал на свій поточний картковий (карта для виплат) рахунок нею було перераховано 30 000 грн, однак наступного ранку о 10.48 год отримала повідомлення, що відповідні кошти були стягнуті банком 06 червня 2022 року як «автоматичне погашення простроченої заборгованості». Зі слів працівника відділення АТ КБ «ПриватБанк» м. Перечин їй стало відомо, що 29 березня 2006 року вона оформила у банку кредитну карту «Подія» на суму 2 500 грн, кредитні кошти якої використала на власні потреби, а тому на погашення цієї заборгованості банк у примусовому порядку стягнув з неї 22 710,63 грн. Вона намагалася пояснити працівнику банку, що ніяку карту не виготовляла, кредитні кошти не отримувала, що підтверджується вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 березня 2008 року, який нею надано до відділення банку ще у 2008 році. Тоді ж нею зареєстровано звернення на Гарячу лінію АТ КБ «ПриватБанк» про неправомірність стягнення грошових коштів. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що у 2008 році до кримінальної відповідальності вироком Ужгородського міськрайонного суду було притягнуто за шахрайські дії працівників ПриватБанку, які в особистих інтересах з метою створення позитивних показників роботи очолюваного відділення банку по залученню зовнішніх клієнтів банку, зловживаючи своїм службовим становищем, без належного оформлення документів та у відсутності позичальників, умисно та незаконно оформили і видали на руки стороннім особам кредитні карти «Універсальна» та «Подія». Вона також була потерпілою по цій справі, а відтак ніякого кредиту не оформляла та грошові кошти у банку не брала. Ще у 2008 році нею надано копію вказаного вироку у відділення АТ КБ «ПриватБанк». У відповідь на її звернення відповідачем надіслано повідомлення про необхідність долучення відповідного вироку суду до матеріалів банківської справи, після чого стягнуті кошти будуть їй повернуті. На виконання цих вимог 03 серпня 2022 року нею до відділення АТ КБ «ПриватБанк» м. Перечин подано письмове клопотання про доручення вироку Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 березня 2008 року до матеріалів банківської справи. як вбачається з вищевказаного вироку, [PERSON] , працюючи на посаді відділення «Атлант» Закарпатського РУ «ПриватБанк», являючись службовою особою, здійснюючи покладені на неї за наказом № Є.UG-ПП-2004-123 від 04 листопада 2004 року організаційно-розпорядчі функції та будучи наділеною згідно з довіреностями від 24 вересня 2005 року та 12 квітня 2006 року правом укладати договори (угоди) щодо здійснення банківських операцій відповідно до встановленого ліміту повноважень, в період з грудня 2005 року по травень 2006 року, діючи в особистих інтересах, з метою створення позитивних показників роботи очолюваного відділення банку по залученню зовнішніх клієнтів банку, зловживаючи своїм службовим становищем, всупереч інтересам служби, без належного оформлення документів та в відсутності позичальників, умисно порушуючи вимоги «Керівництва по кредитній карті» та наказу «Про зміни процедури та активізації кредитних карток» від 15 липня 2005 року № 1273 незаконно оформила і видала на руки стороннім особам наступні кредитні карти «Універсальна» та «Подія»… 29 березня 2006 року випустила кредитну карту «Подія» № [NUMBER] на суму 2 500 грн на прізвище [PERSON] , яку передала [PERSON] разом з пінкодом доступу до рахунку. Тобто даним рішенням суду встановлено, що виготовлена на її ім`я кредитна карта нею не виготовлялася та кошти нею не ви користувалися. Однак, попри встановлені у вироку суду обставини справи, стягнуті з неї кошти у сумі 22 710,63 грн їй повернуті не були. У відповідь вона отримала лист АТ КБ «ПриватБанк», що її звернення за вх. № 114-ВБ від 03 серпня 2022 року знаходиться в роботі і фахівці Головного офісу «ПриватБанк» працюють над вирішенням її питання і відповідь буде надано в найкоротші терміни. Не отримавши ніяких повідомлень, вона 11 жовтня 2022 року звернулася до Національного банку України зі скаргою на дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо безпідставного стягнення з неї грошових коштів. Листом, надісланим на її електронну пошту, Національний Банк України повідомив, що розглянув подану нею скаргу. Так, ним надіслано АТ КБ «ПриватБанк» запит щодо порушених нею питань, у відповідь на який відповідач повідомив, що нею надано вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 березня 2022 року, відповідно до якого було вирішено питання кримінальної відповідальності винних осіб. Водночас Банк зауважив, що у рішенні суду не доведено факт, що вона не оформляла продукт, що, на її думку, є відкритою брехнею та не відповідає встановленим обставинам справи. при цьому Банк зауважив, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відтак Національний Банк України повідомив, що усі питання, які виникають унаслідок укладених договорів, вирішуються сторонами, а у випадку не досягнення домовленості спори розглядаються у судовому порядку. Враховуючи те, що АТ КБ «ПриватБанк» так і не надав документально підтверджену інформацію, на підставі чого з неї було стягнуто відповідні кошти, 07 грудня 2022 року вона вкотре у письмовому вигляді звернулася до останнього з вимогою надати інформацію та документи, на підставі яких 07 червня 2022 року з її рахунку (картки) стягнуто грошові кошти у розмірі 22 710,63 грн. В якості правомірності обґрунтування дій АТ КБ «ПриватБанк» просила надати підтверджуючі документи стягнення відповідних коштів (кредитні договори тощо) та неповернення таких. Відповідь просила надіслати письмово до 15 грудня 2022 року та продублювати на її електронну пошту. Зазначає, що кредитний договір чи рішення суду, яке б передбачало стягнення з неї грошових коштів на користь банку, відсутні. Оскільки станом на сьогоднішній день офіційної та документально підтвердженої відповіді про наявність заборгованості та її розмірі, про правомірність стягнення з неї грошових коштів не отримала, а отже використала усі заходи для врегулювання даного спору, що свідчить про безпідставне списання коштів без достатніх правових підстав, тому просить позов задовольнити.\~\~ Тринадцятого березня 2023 року представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» Дурдинець Р.Ю. подала письмові пояснення на позовну заяву про захист прав споживача, стягнення безпідставно набутих коштів, у яких просила відмовити в задоволенні позовної заяви [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача, стягнення безпідставно набутих коштів, з огляду на наступне. Так, згідно Анкети-заяви від 29 березня 2006 року було видано кредитну карту № [NUMBER] з кредитним лімітом 2 500 грн. В подальшому кошти з карти було знято. Згідно виписки по рахунку 13 квітня 2006 року було знято 1 545,00 грн, протягом квітня 2006 року було ще неодноразово знято кошти і в загальному борг становить2 492,60 грн. В зв`язку з непогашенням боргу банком здійснювалось\~ нарахування\~ відсотків,\~ станом\~ на\~ 01\~ листопада\~ 2019\~ року\~ борг становив 23 113,78 грн. Стаття 204 ЦПК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Враховуючи наведене, правочин є дійсним для сторін, поки судом не буде встановлено зворотне. Звертає увагу суду, що правочин судом недійсним не визнавався. Щодо обставин, встановлених у вироку Ужгородського міськрайонного суду від 27 березня 2008 року, то обов`язковим для суду є лише ті обставини, що стосуються питання, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою, стосовно якої ухвалено вирок. Таким чином, не підлягають доказуванню лише ті обставини, що ряд осіб при оформленні та видачі кредитних карт діяли з порушенням внутрішніх вимог банку. Відтак, судом не можуть бути взяті до уваги висновки Ужгородського міськрайонного суду, викладені у вироку, щодо належності підпису [PERSON] на Анкеті-заяві від 29 березня 2006 року, та будь-які інші обставини щодо правовідносин сторін. Натомість вимоги, заявлені в даній позовній заяві, мають бути обґрунтовані належними та допустимими доказами в загальному порядку, визначеному ст. 81 ЦПК України. При укладанні Договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Формулярами та стандартними формами є саме «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, згідно яких обслуговується\~ позивач. У відповідності до ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Статтею 207 ЦК України не передбачено вичерпного переліку таких документів, тому окрім листів та телеграм можуть використовуватися і ніші засоби зв`язку, наприклад електронний або інший інтернет/SMS-ресурс. Частиною 2 статті 638 ЦК України передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Також вважає, що до спірних правовідносин не підлягає до застосування стаття 1212 ЦК України, відповідно до якої безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Близька правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 23 липня 2020 року у справі № 916/1577/19, від 03 листопада 2020 року у справі № 920/1122/19, від 17 лютого 2021 року у справі № 5023/10655/11, від 04 березня 2021 року у справі № 916/2419/19, від 08 квітня 2021 року у справі № 905/1742/19 та № 921/692/19, від 18 травня 2021 року у справі № 924/774/18, від 19 травня 2021 року у справі № 922/1830/2, від 20 травня 2021 року у справі № 905/1751/19, від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13, від 02 вересня 2014 року у справі № 910/1620/13, від 14 жовтня 2014 року у справі № 922/1136/13 та від 25 лютого 2015 року у справі № 910/1913/14, від 02 лютого 2016 року у справі № 6-3090цс15. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Оскільки позивачем не заявлено про проведення почеркознавчої експертизи в даній судовій справі, правочин не визнано судом недійсним у встановленому законом порядку та не заявлено такої вимоги, тому вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення з банку коштів в сумі 22 710 грн як безпідставно набутих.\~\~ Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, однак її представник адвокат Зизич Н.Ю. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила такі задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. У судовому засіданні в режимі відеоконференції представник відповідача [PERSON] просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, при цьому посилаючись на правову позицію, висловлену у раніше поданих письмових поясненнях. Заслухавши представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31)). Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)). Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 березня 2008 року, який набрав законної сили 03 березня 2015 року, зокрема, [PERSON] визнано винною у скоєнні злочину, передбаченого ст. 364 ч. 2 КК України і призначено їй покарання в вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років з позбавленням права займати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчими функціями в сфері банківської діяльності строком на 2 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнено [PERSON] від відбування основного покарання, якщо засуджена [PERSON] на протязі 2-х років не вчинить нового злочину. За ст. 28 ч. 3, ст. 366 ч. 2 та ст. 28 ч. 2, ст. 366 ч. 2 КК України [PERSON] виправдано за відсутністю в її діях складу злочину (а. с. 14-22). Цим же вироком [PERSON] визнано винною у скоєнні злочину, передбаченого ст. 190\~ ч. 1 КК України та ст. 358 ч. 3 КК України і призначено їй покарання: по ст. 190 ч. 1 КК України 2 (два) роки обмеження волі; по ст. 358 ч. 3 КК України 1 (один) рік і 6-ть місяців обмеження волі. На підставі ст. 70 КК України по сукупності вчинених злочинів шляхом часткового складання призначених покарань [PERSON] призначено покарання у вигляді обмеження волі строком на 2 (два) роки і 6-ть місяців. На підставі ст. 75 КК України звільнено [PERSON] від відбування покарання якщо вона на протязі 2-х років не вчинить новий злочин. Звільнено [PERSON] від покарання за цим вироком на підставі ст. 1 п. «б» Закону України «Про амністію» від 19 квітня 2007 року. По ст. 191 ч. 5 КК України [PERSON] виправдано за відсутністю в її діях складу злочину. З вищевказаного вироку вбачається, що засуджена [PERSON] , працюючи на посаді керівника відділення «Атлант» Закарпатського РУ «ПриватБанк», являючись службовою особою, здійснюючи покладені на неї за наказом № Э.UG-ПП-2004-123 від 04 листопада 2004 року організаційно-розпорядчі функції та будучи наділеною згідно з довіреностями від 24 вересня 2005 року та 12 квітня 2006 року правом укладати договори (угоди) щодо здійснення банківських операцій відповідно до встановленого ліміту повноважень, в період з грудня 2005 року по травень 2006 року, діючи в особистих інтересах, з метою створення позитивних показників роботи очолюваного нею відділення по залученню зовнішніх клієнтів банку, зловживаючи своїм службовим становищем, всупереч інтересам служби, без належно оформлених документів та в відсутності позичальників, умисно порушуючи вимоги «Керівництва по кредитній карті» та наказу «Про зміни процедури та активізації кредитних карток» від 15 липня 2005 року № 1273, зокрема, 29 березня 2006 року незаконно випустила кредитну карту «Подія» № [NUMBER] на суму 2 500 грн на прізвище [PERSON] , яку передала засудженій [PERSON] разом з пін-кодом доступу до рахунку. Зібраними по справі доказами доведено, що з порушенням вказаної процедури засуджена [PERSON] як працівник відділення «Атлант» Закарпатського РУ «ПриватБанк» умисно оформила і надала стороннім особам п`ятнадцять кредитних карт «Універсальна» і «Подія» , в тому числі 29 березня 2006 року випустила кредитну карту «Подія» № [NUMBER] на суму 2 500 грн на прізвище [PERSON] , яку передала [PERSON] .\~ По вказаних епізодах [PERSON] визнала, що як керівник відділення, з порушенням встановленої в банку процедури, засвідчувала заяви-анкети на отримання кредитів у відсутності вказаних осіб, ці кредитні картки разом з пін-кодами доступу до рахунків нею були видані не зовнішнім клієнтам, а своїм знайомим, які звертались за оформленням цих кредитів, а саме Коману, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .\~ Порушення [PERSON] встановленої процедури оформлення і видачі кредитних карт цим особам підтверджується також матеріалами службового розслідування, проведеного 20 листопада 2006 року Закарпатським РУ «ПриватБанка». Оформлення і видання Дорошко кредитних карт на прізвища свідків по справі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] стверджується також приєднаними до справи в якості речових доказів заявами-анкетами цих осіб про отримання кредитних карт. Висновками проведених по справі судово-почеркознавчих експертиз підтверджено виконання [PERSON] , як керівником відділення банку, рукописних записів у відповідних графах заяв-анкет про прийняття нею позитивного рішення по випуску кредитних карт свідкам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Дії засудженої [PERSON] по епізодах підроблення заяв-анкет на отримання кредитів від імені [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в яких [PERSON] підробила підпис цих осіб у заявах та копіях документів і використала ці завідомо неправдиві документи для отримання в березні-квітні 2006 року кредитної карти «Подія» № [NUMBER] на суму 2 500 грн та кредитної карти «Універсальна» № [NUMBER] на суму 2 500 грн на прізвище [PERSON] , в квітні 2006 року кредитної карти «Подія» № [NUMBER] на суму 2 500 грн на прізвище [PERSON] , 18 квітня 2006 року кредитної карти «Подія» № [NUMBER] на суму 2 500 грн на прізвище [PERSON] , 29 березня 2006 року кредитної карти «Подія» № [NUMBER] на суму 2 500 грн на прізвище [PERSON] та 11 травня 2006 року кредитної карти «Подія» № [NUMBER] на суму 2 500 грн на прізвище [PERSON] суд перекваліфікував зі ст. 28 ч. 3 та ст. 366 ч. 2 на ст. 358 ч. 3 КК України як використання завідомо підробленого документа. Також матеріали справи свідчать про те, що 06 червня 2022 року з банківського рахунку позивача [PERSON] у АТ КБ «ПриватБанк» стягнуто 22 710 грн 63 коп в рахунок автоматичного погашення простроченої заборгованості (а. с. 56-61). З наданої відповідачем виписки по картці/рахунку [NUMBER] ( [NUMBER] ) і додатковим рахункам договору SAMDN34000006500109 від 30 березня 2006 року за період з 01 січня 2000 року 09 листопада 2022 року вбачається, що автоматичне погашення простроченої заборгованості у розмірі 22 710,63 грн здійснено 06 червня 2022 року з картки [NUMBER] на підставі Угоди № SAMDN34000006500109 від 30 березня 2006 року (а. с. 56-61). Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України щодо повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання)\~\~ це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Одночасно, стаття 216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Таким чином, застосування у кожному конкретному випадку положень статей 1212 або 216 ЦК України залежить від обставин, за яких грошові кошти передавалися відповідачу. Наявність між сторонами договору, який є нікчемним або який визнано недійсним, виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі статті 1212 ЦК України. У тому разі, якщо договір між сторонами не був укладений, тобто правова підстава передачі коштів у момент їх передачі відсутня, до правовідносин застосовується стаття 1212 ЦК України. Аналогічна правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 607/5422/16-ц (провадження № 61-17355св18). З наявного у матеріалах справи вироку Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 березня 2008 року, який набрав законної сили 03 березня 2015 року, видно, що між позивачем [PERSON] та відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» не було укладено будь-якого кредитного договору, а заява-анкета на отримання кредитних коштів, на підставі якої 29 березня 2006 року видано кредитну карту «Подія» № [NUMBER] на суму 2 500 грн на прізвище [PERSON] , є підробленою та підпис від її імені у цьому документі належить іншим особам. Вказана обставина для суму має преюдиційне значення при розгляді цієї цивільної справи. Тобто на момент стягнення з позивача [PERSON] коштів у розмірі 22 710,63 грн у відповідача правова підстава для цього була відсутня взагалі. Позивач [PERSON] пред`явила свої позовні вимоги до АТ КБ «ПриватБанк» як до особи, що безпідставно набула і зберігає у себе її грошові кошти. Будь-яких інших належним та допустимих доказів на підтвердження протилежного в ході судового розгляду судом не встановлено. Представник відповідача у своїх письмових поясненнях помилково ототожнила не укладення договору із його недійсністю, у зв`язку з чим такі її заперечення є неспроможними. Що стосується покликання представника відповідача на неможливість застосування до даних правовідносин ст. 1212 ЦК України, то таке є необґрунтованим та повністю спростовується зазначеними вище правовими нормами.\~ Відтак суд приходить до висновку про набуття відповідачем та зберігання у себе коштів у розмірі 22 710 63 коп за відсутності для цього правових підстав, у зв`язку з чим вказана сума відповідно до статті 1212 ЦК України підлягає стягненню на користь позивача [PERSON] . При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд зазначає наступне. Згідно ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Відповідно до ч. 6 ст. 141 цього Кодексу якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру судовий збір справляється в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму на одну працездатну особу. Таким чином, оскільки позивач у справі звільнений від сплати судового збору, тому з врахуванням ціни позову суд приходить до висновку, що судовий збір, який би мав понести позивач у сумі 992,40 грн, підлягає стягненню з Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь держави. На підставі наведеного та

Outcome: approved