Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири, розташованої по [ADDRESS] , укладеного 07.10.1997, між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого Першою первомайською держнотконторою, який зареєстрований в реєстрі за № І-3229, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 07.10.1997 між нею та відповідачем було укладено вищевказаний договір дарування квартири. З моменту відчуження квартири відповідач у ній не проживає та не проживав, утриманням та станом квартири не цікавиться. Майно за оспорюваний договором обдарованому не передавалось. Натомість вона постійно проживає у спірній квартирі, здійснює поточні ремонти, документи на квартиру та ключі перебувають у неї, усі договори з приводу надання комунальних послуг в сфері газопостачання, водопостачання, тощо, укладено безпосередньо із нею. Отже, вважає укладений з відповідачем правочин фіктивним, оскільки при його укладенні воля сторін не відповідала їх зовнішньому прояву та не передбачала реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, тобто на момент укладення договору у обох сторін був умисел на фіктивність таких дій, в зв`язку з чим, звернулась до суду із даним позовом. Позивачка та її представник адвокат Вялова І.М. в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, проте від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивачки, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити, застосувавши двосторонню реституцію. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, шляхом розміщення оголошення на офіційному вебпорталі Судової влади України, причини неявки суду не відомі. Відзиву на позов не подав. Суд, дослідивши матеріали справи, заяви сторін у справі, дійшов наступного висновку. Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та\~перехідних положень\~Цивільного кодексу\~України (який набрав чинності з 01 січня 2004 року), Цивільний кодекс\~України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Тож, оскільки спірні відносини виникли між сторонами 1997, то застосуванню підлягають положення ЦК України в редакції 1963, які діяли на той час. За правилами ст.\~48\~Цивільного кодексу\~України (в редакції, яка була чинна з 18 липня 1964 року), угода може бути визнана недійсною при невідповідності її закону чи іншим актам, виданим органами державної влади та управління в межах наданої їм компетенції. У разі визнання угоди недійсною за ст. 48 Цивільного кодексу України, суд повинен у рішенні послатися на нормативний акт, вимогам якого угода не відповідає. До договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. (пункт 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України) Як роз`яснено у п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК, зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до ст.243 Цивільного кодексу УРСР, в редакції діючий на час виникнення спірних правовідносин, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Цей договір може бути визнано недійсним з підстав, які передбачені нормами ЦК УРСР (в редакції 1963 р.) Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 07.10.1997, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] подарувала, а обдарований - [PERSON] прийняв у дар квартиру [ADDRESS] (а.с.9). Позивачка просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , посилаючись на те, що при його укладенні воля сторін не відповідала їх зовнішньому прояву та не передбачала реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, тобто на момент укладення договору у обох сторін був умисел на фіктивність таких дій. В той же час, загальні підстави і наслідки недійсності угод, встановлені статтею 48\~Цивільного кодексу\~України (в редакції1963 ), за якою недійсною визнається угода, що не відповідає вимогам закону. Правило встановлене цією нормою повинно застосовуватись в усіх випадках, коли угода вчинена з порушенням закону і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють спеціальні підстави та наслідки недійсності угод, зокрема статей\~49,\~50,\~56,\~57,\~58 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 3\~ст.\~244\~Цивільного кодексу\~України (в редакції 1963) до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила ст. 227 ЦК України. Стаття 227\~Цивільного кодексу\~України (в редакції 1963) визначає, що такий договір має бути нотаріально посвідчений, а недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору. Згідно із ч. 1\~ст.41 Цивільного кодексу УРСР\~, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Згідно зі ст.\~243\~Цивільного кодексу\~України (в редакції 1963), за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передання майна обдарованому. Відповідно до ст. ст. 244, 227 Цивільного кодексу України\~(в редакції 1963), договір дарування нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідченим та підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до положень ст.153\~Цивільного кодексу\~УРСР 1963\~року (чинного на час укладення договору дарування), договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу\~України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину. Аналізуючи зміст та форму договору дарування квартири від 07.10.1997, обсяг та зміст прав і обов`язків сторін, які передбачені зазначеним договором, суд вважає, що правова природа договору та визначені в договорі істотні умови договору не суперечать вимогам цивільного законодавства, які регламентують порядок укладення даного виду договору, в даному випадку обдарований, тобто відповідач [PERSON] набув права власності на дарунок, тобто на квартиру за адресою: [ADDRESS] , своє право власності зареєстрував в Первомайському МБТІ, об`єкт нерухомого майна, на момент укладення договору дарування, під забороною не перебував і ці обставини підтверджується відомостями зазначеними в тексті договору дарування. Крім того, як вбачається з тексту спірного договору дарування, завідувачем Першої первомайської держнотконтори [PERSON] зазначено, що договір підписано сторонами в його присутності, особи сторін та їх дієздатність встановлено,також перевірено належність дарувальнику [PERSON] на праві приватної власності квартири [ADDRESS] (а.с.9). Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 6.11.2009 N 9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Враховуючи те, що згідно оспорюваного договору дарування відповідач [PERSON] прийняв у дар квартиру та у подальшому право власності на вказане нерухоме майно було зареєстровано в Первомайському МБТІ (а.с.9 зворотній бік), а отже на виконання оспорюваного договору було передано зазначене вище майно, тому оспорюваний договір дарування не може бути кваліфікований як фіктивний. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України). Виходячи з наведеного, беручи до уваги, що позивачкою не доведено своїх позовних вимог, враховуючи те, що на момент вчинення оспорюваних правочинів договір дарування за формою і змістом відповідав вимогам чинного законодавства, а доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір є фіктивним позивачкою не надано, тому правових підстав для задоволення позову та визнання договору дарування квартири недійсним немає. В силу ст. 141 ЦПК України, оскільки позивачка за законом звільнена від сплати судового збору, то судові витрати, слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed