Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-17 00:00:00

У вересні 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 17 вересня 2011 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. Від шлюбу подружжя має доньку [PERSON] , [INFO] . 21 квітня 2023 року Києво-Святошинський районний суд Київської області своїм рішенням розірвав шлюб між сторонами спору. В період шлюбу сторони набули у власність автомобіль марки Skoda модель OctaviaTour, 2007 року випуску. Вартість зазначеного автомобіля становить 214 290,00 грн. Позивач вважає, що зазначений автомобіль належить подружжю на праві спільної сумісної власності, оскільки був придбаний в період шлюбу. Вказаний автомобіль перебуває у постійному користуванні відповідача та є неподільною річчю.. Враховуючи наведене, позивач просить суд: 1.визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] автомобіль марки Skoda, модель - Octavia Tour, 2007 року випуску, колір сірий, тип - комбі В, номер шасі (кузова, рами) - VIN [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , набутий у власність 29 грудня 2011 року, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 29 грудня 2011 року; 2.в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки Skoda, модель - Octavia Tour, 2007 року випуску, колір сірий, тип - комбі В, номер шасі (кузова, рами) - VIN [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , набутий у власність 29 грудня 2011 року, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 29 грудня 2011 року; 3.в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право на компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки Skoda, модель - Octavia Tour, 2007 року випуску, колір сірий, тип - комбі В, номер шасі (кузова, рами) - VIN [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , набутий у власність 29 грудня 2011 року, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 29 грудня 2011 року; 4.стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки Skoda, модель - Octavia Tour, 2007 року випуску, колір сірий, тип - комбі В, номер шасі (кузова, рами) - VIN [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , набутий у власність 29 грудня 2011 року, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 29 грудня 2011 року у розмірі 107 145,00 грн; 5.зобов`язати [PERSON] перерахувати грошову компенсацію вартості 1/2 вартості автомобіля марки Skoda, модель - Octavia Tour, 2007 року випуску, колір сірий, тип - комбі В, номер шасі (кузова, рами) - VIN [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , набутий у власність 29 грудня 2011 року, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 29 грудня 2011 року у розмірі 107 145,00 на користь [PERSON] ; 6.вирішити питання про розподіл судових витрат. Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 19 жовтня 2023 року відкрив провадження, призначив підготовче судове засідання. У лютому 2024 року суд отримав відзив [PERSON] , в обґрунтування якого відповідач посилається на те, що станом на час розірвання шлюбу між сторонами був відсутній спір щодо спільного сумісного майна подружжя. За домовленістю між сторонами спору [PERSON] подарував квартиру [ADDRESS] , їй спільній дочці [PERSON] . Спору щодо іншого набутого у власність в період шлюбу майна між подружжям не було. Спірний автомобіль був відчужений за 49 000,00 грн, водночас відповідач заперечує проти достовірності відомостей про вартість спірного автомобіля, зазначену у наданій позивачем довідці з огляду на визначення ціни за середньоринковою вартістю. Враховуючи те, що спір щодо спільного сумісного майна був вирішений сторонами у позасудовому порядку, відповідач вважає позовні вимоги безпідставними та просить відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Ухвалою від 13 лютого 2024 року Києво-Святошинський районний суд Київської області закрив підготовче провадження, призначив справу до розгляду. В судове засідання [PERSON] та її представник не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи сповіщені належним чином, представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав. Відповідач [PERSON] та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи сповіщені належним чином, причини неявки не повідомили. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд встановив, що 17 вересня 2011 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Рішенням від 21 квітня 2023 року у справі № 369/2537/23 Києво-Святошинський районний суд Київської області шлюб між сторонами розірвав, після розірвання шлюбу прізвища залишив без змін. 29 грудня 2011 року за [PERSON] зареєстроване право власності на автомобіль Skoda Octavia Tour, комбі- В , номер кузова VIN [NUMBER] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Середньоринкова вартість транспортного засобу станом на час подання позову становить 214 290,00 грн відповідно до довідки від 26 червня 2023 року № 129, виданої суб`єктом підприємницької діяльності [PERSON] . За змістом договору комісії від 12 жовтня 2023 року № 6285/23/1/001082, укладеного між ТОВ "Автопрестиж центр" та [PERSON] , продаж автомобіля Skoda Octavia Tour, комбі- В , номер кузова VIN [NUMBER] був вчинений за 49 000,00 грн. Відповідно до акта технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер № 6285/23/1/001082, від 12 жовтня 2023 року вартість автомобіля Skoda Octavia Tour, 2007 року випуску, свідоцтво про реєстрацію серії [NUMBER] була встановлена на рівні 49 000,00 грн. В цьому акті встановлено, що зовнішній стан автомобіля задовільний, проте наявні зовнішні дефекти, ходова частина задовільна, але потребує ремонту. Інші складові автомобіля теж мають задовільний стан. Відсоток зносу автомобіля був встановлений на рівні 55%. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси. Згідно з положеннями статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частина четверта статі 3 СК України). За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення статті 61 СК України доводить, що об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, що підлягають поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Системний аналіз положень статей 57, 60, 63, 66-68, 70 СК України дає підстави для висновку, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц зроблено висновок про те, що існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з ним не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує. Отже, законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить спільно подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Втім, заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У такому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була придбана за його особисті кошти, не буде належно підтверджена, тоді презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Подібні висновки Верховний Суд формулював у постановах від 31 січня 2019 року у справі № 686/23104/17, від 29 липня 2019 року у справі № 619/3728/16, від 17 грудня 2019 року у справі № 761/11015/16-ц, від 17 грудня 2019 року у справі № 753/9691/15-ц, від 21 січня 2020 року у справі № 462/6409/18, від 12 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18, від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18, від 30 червня 2020 року у справі № 383/875/17, від 19 листопада 2020 року у справі № 607/10913/17, від 29 січня 2021 року у справі № 161/14048/19. Сторони перебували у шлюбі з 17 вересня 2011 року до 21 квітня 2023 року. Право власності на спірний автомобіль було зареєстроване 29 грудня 2011 року, тобто в період шлюбу, а отже на нього розповсюджується режим права спільної сумісної власності подружжя. Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Суд встановив, що майно було придбане в період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, а отже є правом спільної сумісної власності подружжя. Така обставина сторонами не заперечується. Відповідно до договору комісії від 12 жовтня 2023 року спірний автомобіль був реалізований відповідачем, тобто після розірвання шлюбу. Матеріали справи не містять доказів того, що питання про розподіл спільного сумісного майна подружжя, а саме спірного автомобіля, було вирішене у визначений законом спосіб, а отже правовий статус цього майна не змінився після розірвання шлюбу. Отже, на спірний автомобіль підпадає під режим спільного сумісного майна подружжя. Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. В постановах Верховного Суду , , , в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, суд касаційної інстанції сформулював такі правові висновки: Верховний Суд у постанові від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц зазначив, що при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна У постанові від 09 грудня 2020 року у справі № 301/2231/17 Верховний Суд сформулював правовий висновок про те, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні; У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц зазначено, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні. Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що оскільки спірний автомобіль придбаний сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, то це майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідач здійснив продаж транспортного засобу без повідомлення про це позивача та без отримання її згоди, тому має відшкодувати останній 1/2 частину його вартості, визначену відповідно до висновку (акта) експертної оцінки, за яким вартість транспортного засобу становить 132 500 грн (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 07 квітня 2021 року у справі № 402/849/18). У постанові від 07 квітня 2021 року у справі № 402/849/18 Верховний Суд зазначив таке: "...у разі, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Визначаючи розмір компенсації вартості частки автомобіля, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що у договорі купівлі-продажу автомобіля визначена вартість його продажу. Водночас суди не врахували, що у договорі купівлі-продажу спірного автомобіля його ціна визначається за згодою сторін, яка може не відповідати його дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний був врахувати дійсну його вартість. Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди безпідставно не застосували до спірних правовідносин правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Звертаючись до суду з позовом, позивач на обґрунтування вартості спірного автомобіля надала звіт про оцінку майна, за яким середня ринкова вартість транспортного засобу становить 489 530, грн. Відповідач на спростування розміру ринкової вартості автомобіля інших доказів суду не надав, не звертався із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, не надав суду заперечень щодо звіту про оцінку транспортного засобу, а тому Верховний Суд дійшов висновку, що саме ці обставини, з`ясовані судами на підставі звіту, підлягали врахуванню ними під час визначення належного розміру компенсації частини спільного майна колишнього подружжя...". Суд надає оцінку поданим позивачем доказам стосовно середньої ринкової вартості спірного автомобіля, також суд бере до уваги подані відповідачем докази реалізації спірного автомобіля за договором комісії, ціна автомобіля за договором з врахуванням зносу деталей була встановлена у розмірі 49 000,00 грн. Докази в матеріалах справи дають підстави для висновку про те, що продаж майна не був вчинений в інтересах сім`ї, оскільки був реалізований після розірвання шлюбу, а договір комісії укладався без згоди іншого співвласника - дружини. Суд надає оцінку акту технічного стану транспортного засобу, копію якого відповідач надав разом з копією договору комісії, та зауважує, що відсутні докази того, що особа, яка проводила огляд технічного стану транспортного засобу та засвідчила рівень зносу його деталей мала відповідний кваліфікаційний рівень, що не дає підстав для однозначного висновку про достовірність зазначеної вартості автомобіля, яка приблизно в чотири рази нижча за середньоринкову вартість. За таких обставин відомості в договорі комісії про вартість автомобіля суд також не бере до уваги. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що для справедливої сатисфакції іншому з подружжя, без згоди якого було відчужене спільне сумісне майно, з огляду на зазначені приписи закону та правові висновки Верховного Суду, в порядку поділу майна подружжя на користь позивача підлягає стягненню частина середньоринкової вартості спірного автомобіля відповідно до довідки від 26 червня 2023 року № 129, виданої суб`єктом підприємницької діяльності [PERSON] . Доказів на спростування середньоринкової вартості спірного автомобіля відповідач не надав. Також суд не бере до уваги доводи відповідача щодо домовленостей подружжя стосовно розподілу майна шляхом дарування квартири їх спільній дочці, оскільки матеріали справи не містять доказів щодо вчинення сторонами спору дій щодо розподілу майна у досудовому порядку. Крім того, суд зауважує, що позовна вимога про зобов`язання відповідача перерахувати компенсацію половини вартості спірного автомобіля є прямою функцією процесу примусового виконання судового рішення, а отже задоволенню не підлягає. Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] . Відповідно до приписів частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За звернення до суду з позовом [PERSON] сплатила 2 142,90 грн судового збору. Оскільки позовні вимоги задоволені, то зазначений судовий збір підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] .

Outcome: partial