Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-25 00:00:00

І. Стислий виклад позиції учасників. 1.1. Адвокат Найда К. В. звернулася у суд в інтересах [PERSON] з позовом до ПАТ «СК «УСГ» про відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю фізичної особи в розмірі 215300,72 грн. Позов обґрунтовує тим, що 23.01.2023 на а/д Київ-Чоп відбулася ДТП,у якій водій [PERSON] керуючи т/з «Van Hool ASTROMEGA», р.н. [NUMBER] здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , [INFO] . В результаті ДТП пішоходу відповідно висновку експерта встановлено наявність тяжких тілесних ушкоджень. Постановою від 20.04.2023 кримінальне провадження за ч. 2 ст. 286 КК України закрито. З 24.01.2023 [PERSON] перебувала на лікуванні у КНП «Дубенська міська лікарня» до 17.02.2023. З 17.02.2023 до 24.05.2023 потерпіла перебувала на амбулаторному лікуванні у КНП «Дубенська міська поліклініка». З 24.05.2023 до 29.05.2023, а в подальшому до 12.06.2023 [PERSON] знову перебувала на стаціонарному лікуванні у КНП «Дубенська міська лікарня». 13.09.2023 [PERSON] встановлено ІІ групу інвалідності. Тілесні ушкодження потерпілої перебувають у безпосередньому причинному зв`язку з вказаною ДТП. Отже, внаслідок завданої позивачу шкоди, остання має право на її відшкодування. Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Van Hool ASTROMEGA» на момент ДТП була застрахована у ПАТ «СК «УСГ», тому згідно вимог закону саме страховик відшкодовує шкоду, заподіяну внаслідок ДТП. 27.09.2023 представник позивача звернувся до відповідача із заявою про настання страхового випадку. Станом на подання позову до суду відповідач так і не здійснив виплату страхового відшкодування, що стало підставою для звернення з даним позовом до суду. Просить стягнути з відповідача 120 600 грн. страхового відшкодування за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності, 31 266,20 грн. за шкоду, пов`язану з лікуванням позивача, 31 266,20 грн. за шкоду, пов`язану із тимчасовою втратою працездатності позивача, 9 156,62 грн. - моральної шкоди, 64 590,21 грн. витрат пов`язаних з оплатою правничої допомоги, 18 788,01 пеню за порушення строків виплати страхового відшкодування, 2 316,52 грн. інфляційних збитків та 1 907,17 грн. 3% річних за порушення строків виплати страхового відшкодування. 1.2.Відповідач подав відзив, згідно якого позов не визнає та просить відмовити в його задоволені. У відзиві вказує, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавала за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи. Однією з підстав для виплати страхового відшкодування потерпілим є наявність в діях застрахованої особи вини. Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження в діях [PERSON] відсутні ознаки складу кримінального правопорушення. Крім того, відповідно до висновків медичного огляду, в крові пішохода [PERSON] виявлений вміст етанолу 3,8 проміле. Також постановою встановлено, що ДТП сталося у зв`язку із порушенням [PERSON] ПДР України. Тому, вважають що відповідач не повинен відповідати за завдання шкоди внаслідок ДТП, яке сталося за участю [PERSON] і призвело до отримання позивачем тілесних ушкоджень, оскільки відсутня вина водія у цьому ДТП, проте в діях [PERSON] є порушення ПДР, які знаходяться у прямому причинному зв`язку із виникненням ДТП. Також вважають безпідставними та незаконним вимоги щодо нарахування штрафних санкцій. Крім того, вважають, що зазначення позивачем про витрати на правничу допомогу у заявленому розмірі є неспівмірним зі складністю справи, часом та обсягом наданих адвокатом послуг, а також ціною позову, у справі не має жодного доказу, який би підтвердив саме такі витрати. Тому, просять у задоволені позовних вимог відмовити повністю. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі Ухвалою Дубенського міськрайонного суду від 01.05.2024 відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та встановлено учасникам строки для подачі заяв по суті. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. 3.1. Судом встановлено, що 23.01.2023 о 23:10 год. на а/д Київ-Чоп відбулася ДТП, у якій водій [PERSON] керуючи автобусом «Van Hool ASTROMEGA», р.н. [NUMBER] , здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , [INFO] . В результаті ДТП пішохід [PERSON] відповідно висновку експерта №74 від 12.04.2023 отримала тяжкі тілесні ушкодження. Відповідно висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння водій [PERSON] був тверезим, а в крові пішохода [PERSON] виявлено вміст етанолу 3,8%. Відповідно висновку експерта №СЕ-19/118-23/896-ІТ від 22.02.2023 системи транспортного засобу на момент ДТП перебували в робочому стані. За висновком експерта №СЕ-19/118-23/897-ІТ від 07.03.2023 контактування автобуса із перешкодою (пішоходом) відбулось передньою лівою частиною на відстані близько 20-70 см. від лівого габариту кузова автобуса. Відповідно висновку експерта №СЕ-19/118-23/3136Іт від 17.04.2023 з технічної точки зору водій автобуса [PERSON] з моменту виникнення небезпеки для його руху, не мав технічної можливості шляхом застосування екстреного гальмування зупинити керований ним транспортний засіб до лінії руху пішохода, тобто уникнути наїзду на пішохода при своєчасному прийнятті мір до реагування. Крім того, в даній дорожній обстановці в водія автобуса [PERSON] не вбачається невідповідностей вимогам ПДР України, які б з технічної точки зору знаходились у причинному зв`язку з виникненням даної ДТП. Постановою заступника начальника СВ Дубенського РВП ГУНП в Рівненській області від 20.04.2023 кримінальне провадження відносно [PERSON] за ч .2 ст. 286 КК України закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Вказаною постановою встановлено, що у діях водія не вбачається невідповідностей ПДР України, які б з технічної точки зору знаходилися у причинному зв`язку з виникненням ДТП. Пішохід [PERSON] порушила вимог ПДР України, а саме: - п.4.4 У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості пішоходи, які рухаються проїзною частиною чи узбіччям, повинні використовувати світлоповертальні елементи (стрічку, наклейку, жилет тощо) або бути в одязі, який має світлоповертальні елементи; - п.4.7 Пішоходи повинні переходити проїзну частину по пішохідних переходах, у тому числі підземних і надземних, а у разі їх відсутності - на перехрестях по лініях тротуарів або узбіч; - п. 4.10 Перед виходом на проїзну частину з-за транспортних засобів, що стоять, та будь-яких об`єктів, що обмежують оглядовість, пішоходи повинні впевнитись у відсутності транспортних засобів, що наближаються; - п. 4.14.Пішоходам забороняється: а) виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; б) раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід. [PERSON] отримала тілесні ушкодження внаслідок грубого порушення вимог ПДР України нею ж (а.с.26-27). 3.2. З 24.01.2023 по 17.02.2023 [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні у КНП «Дубенська міська лікарня», основний діагноз: «Т06.8 Інші уточнені травми із залученням декількох ділянок тіла. З 17.02.2023 до 24.05.2023 [PERSON] перебувала на амбулаторному лікуванні у КНП «Дубенська міська поліклініка» та з 24.05.2023 по 29.05.2023 потерпіла перебувала на стаціонарному лікуванні у КНП «Дубенська міська лікарня», основний діагноз: Т84.6 Інфекція та запальна реакція, пов`язані з внутрішнім фіксуючим пристроєм; супутній діагноз Віддалені наслідки травм декількох ділянок тіла. Контрактура суглоба. Неправильне зрощення перелому, що підтверджується відповідними довідками про тимчасову втрату працездатності потерпілого у ДТП та виписками із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) (а.с.14,15, 18, 19, 21-22). Згідно Виписки №23-4144 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні у КНП «Дубенська міська лікарня» з 29.05.2023 по 12.06.2023, основний діагноз: М24.5 Післятравматичні контрактури обох кульшових суглобів. Помірний больовий синдром. Порушення функції ходи (а.с.20). На підтвердження понесених витрат на лікування позивачкою надано суду копії фіскальних чеків (а.с.29-32). 13.09.2023 [PERSON] Дубенською міжрайонною Медико- соціальною експертною комісію встановлено ІІ групу інвалідності, причина інвалідності: загальне захворювання з ураженням СРА, що підтверджується Довідкою до акта МСЕК та індивідуальною програмою реабілітації інваліда (а.с.13, 44-45). 3.3. Також, судом встановлено, що цивільно - правова відповідальність водія автомобіля марки «Van Hool ASTROMEGA», р.н. [NUMBER][PERSON] на момент ДТП була застрахована у ПАТ «СК «УСГ», поліс №212858151 (а.с.52). 27.09.2023 представник позивача надіслав на поштову адресу відповідача повідомлення про настання страхового випадку та звернувся, в порядку визначеному Законом із заявами про виплату страхового відшкодування (а.с.23-25). Вказані документи відповідач отримав 02.10.2023, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.17). IV. Норми права, які застосував суд. Відповідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Розділ 4 Правил дорожнього руху України визначає права і обов`язки пішохода, зокрема: - п.4.4 У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості пішоходи, які рухаються проїзною частиною чи узбіччям, повинні використовувати світлоповертальні елементи (стрічку, наклейку, жилет тощо) або бути в одязі, який має світлоповертальні елементи; - п.4.7 Пішоходи повинні переходити проїзну частину по пішохідних переходах, у тому числі підземних і надземних, а у разі їх відсутності - на перехрестях по лініях тротуарів або узбіч; - п. 4.10 Перед виходом на проїзну частину з-за транспортних засобів, що стоять, та будь-яких об`єктів, що обмежують оглядовість, пішоходи повинні впевнитись у відсутності транспортних засобів, що наближаються; - п. 4.14.Пішоходам забороняється: а) виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; б) раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід. Відповідно ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату). Відповідно до частин 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. В п.4 Постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" роз`яснено, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до статті 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 1 липня 2004 року № 1961-ІY (Закон № 1961-ІY) метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. У статті 5 Закону № 1961-ІY визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові права, що не суперечить законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-ІY, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №755/18006/15-ц, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди. В свою чергу, згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 28.10.2020 у справі №445/370/19, перед потерпілим несуть обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Таким чином, системний аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що у володільця джерела підвищеної небезпеки та у страховика останнього наявний обов`язок сплатити відшкодування потерпілій особі за шкоду завдану здоров`ю незалежно від вини водія джерела підвищеної небезпеки. За пунктом 22.1 ст. 22 Закону № 1961-IV при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю майну третьої особи. Згідно п. 37.1.4 ст. 37 Закону № 1961- IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду від 11.12.2019 року у справі №465/4287/15, відповідно до якої потерпілий в межах строків, передбачених п.37.1.4 ст.37 Закону має здійснити своє волевиявлення про захист свого порушеного права шляхом подання заяви про страхове відшкодування до страховика або шляхом звернення із позовною заявою до суду. Так, підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) серед іншого є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. При цьому зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає. Із аналізу наведених норм спеціального Закону № 1961-IV можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені у статті 37 Закону № 1961-IV є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Такі правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 03.06.2020 у справі № 345/3335/17, у постанові Верховного Суду від 28.10.2020 р. у справі № 445/370/19. Відповідно до п 23.1 ст.23 Закону № 1961-ІY шкодою, заподіяною здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Відповідно до п. 24.1 ст. 24 Закону № 1961- IV у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я. Мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого, становить 1/30 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я, але не більше 120 днів. Якщо страховику (МТСБУ) не надані документи, що підтверджують розмір витрат, зазначених у пункті 24.1 цієї статті, або їх документально підтверджений розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до пункту 24.2 цієї статті, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування у розмірі, визначеному в пункті 24.2 цієї статті. Відповідно до ч.1 ст. вказаного 25 Закону у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності. Доходи потерпілого оцінюються в розмірах для непрацюючої повнолітньої особи - у розмірі, не меншому мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством. Згідно п. 26.1 ст. 26 ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодовується у розмірах, визначених відповідно до Цивільного кодексу України. Пунктом 26.2. передбачено, що мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить: у разі встановлення II групи інвалідності - 18 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку. Відповідно до ст.ст. 23, 1187 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ст.26-1 Закону Страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 204/6539/16-ц від 31.01.2019 положення ст. 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено ПДР. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Згідно ч.1 та ч.6 ст.81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. V. Мотивована оцінка і висновки суду. 5.1 Між сторонами виникли відносини щодо невиплати відповідачем страхового відшкодування майнової шкоди позивачу. Суд встановив, що сталось ДТП за участю автобуса «Van Hool ASTROMEGA» під керуванням [PERSON] , цивільно-правова відповідальність якого була застрахована у ПАТ «СК «УСГ», та позивачкою як пішоходом, остання отримала тяжкі тілесні ушкодження. 5.2. Кримінальне провадження завершено постановою про його закриття, яка не оскаржувалась до слідчого судді. Цим кінцевим рішенням у справі за результатами проведення необхідних слідчих дій (допитів, слідчих експериментів) та чисельних висновків експертиз встановлено, що вини водія автобуса [PERSON] у настанні ДТП та відповідно наслідків, що настали для здоров`я [PERSON] , - немає. Водій ПДР України не порушував і технічної можливості уникнути ДТП не мав. Також, судом встановлено, що причиною виникнення ДТП стало саме порушення потерпілою п.4.4, 4.7, 4.10 та 4.14 ПДР України: вона раптово вийшла на проїжджу частину в недозволеному місці в темному одязі вночі і п`яна - в крові пішохода виявлений вміст етанолу 3,8 проміле, а водій був тверезим. Своїми ж діями [PERSON] спричинила ДТП та тяжкі наслідки для свого здоров`я. 5.3. Разом з тим, спричинення шкоди не з вини відповідача, а з необережності самого потерпілого не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом норм матеріального права власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише у разі спричинення шкоди за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди, чого в даному випадку встановлено не було. Документи, що свідчили би про умисел [PERSON] покінчити життя самогубством - суду не надавались. Однак, суд враховує, що потерпіла перебувала у стані сильного алкогольного сп`яніння та порушила чисельні норми ПДР України, що свідчить про її грубу необережність та тягне за собою зменшення суми відшкодування. 5.4 Щодо стягнення моральної шкоди, аналізуючи норми чинного законодавства з огляду на встановлені вище обставини справи, приймаючи до уваги принципи, які повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, виходячи із засад розумності та справедливості, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 1000 грн. 5.5. Позивачка документально підтвердила витрати на своє лікування у сумі 21862,86 грн. Ці витрати відповідають періодам її перебування на стаціонарному та амбулаторному лікуванні та переліку призначень лікарів. Однак, відповідно до ст. 24 Закону № 1961-ІV, вказана сума є меншою мінімального розміру страхового відшкодування за шкоду, пов`язану з лікуванням, тому позивачка правомірно просить стягнути шкоду у розмірі 1/30 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування. Разом з тим, розраховуючи суму відшкодування, позивачка зазначає у розрахунку термін лікування 140 днів. Але це суперечить ч. 2 ст. 24 вказаного Закону, оскільки законом такий строк обмежено до 120 днів і не більше. Таким чином, страхове відшкодування за шкоду, пов`язану з лікуванням позивачки складає не 31266,20 грн., а 27999,60 грн. (120 днів х (6700 грн. /30). 5.6 Проведений стороною позивача розрахунок шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності потерпілою, не викликає сумніву у своїй правильності, оскільки його здійснено з урахуванням положень статті 25 Закону №1961-IV та коректних вихідних даних. Таким чином, обґрунтованою сумою шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності потерпілою, є 31266,20 грн. 5.7 Щодо вимоги позивачки про стягнення страхового відшкодування за шкоду, пов`язану зі стійкою втратою працездатності, суд зазначає наступне. Враховуючи те, що ДТП відбулось 23.01.2023 року, і позивачка була госпіталізована до лікарні цього ж дня, не викликає сумніву, що травму позивачка отримала внаслідок вказаного ДТП, що спричинило її. Однак, судом вище встановлено поєднання порушення низки пунктів вимог ПДР в частині забезпечення безпеки руху із перебуванням потерпілої в стані тяжкого алкогольного сп`яніння. З огляду на обставини дорожньо-транспортної пригоди, які свідчать про наявність в діях потерпілої грубої необережності, суд вважає справедливим застосувати в цій частині положення ст.1193 ЦК України щодо зменшення розміру відшкодування з урахуванням вини потерпілої та стягнути з відповідача страхове відшкодування за шкоду, пов`язану зі стійкою втратою працездатності у розмірі 20000 грн. 5.8. Щодо стягнення з відповідача пені за порушення виплати страхового відшкодування, інфляційних збитків та 3% річних, суд зазначає, що ЗУ від 15.03.2022 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-IX) доповнено, серед іншого, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України пунктом 18. Зокрема, наразі вказаним пунктом визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Також, вказаним пунктом установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Враховуючи викладене, що до отримання рішення суду поза договірними відносинами між сторонами підстав нараховувати позивачем пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат не було, та ще й це не відповідає вимогам вищевикладених нормативно-правових актів. Тому у цій частині позовних вимог необхідно відмовити за безпідставністю. 5.9. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується наступним. Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За змістом ст. 137 ЦПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. На підтвердження витрат на правничу допомогу суду надані наступні документи: Витяг з Договору про надання професійної правничої допомоги від 20.09.2023; Додаток №1 до Договору про надання професійної правничої допомоги від 20.09.2023; Договір про залучення адвоката для надання професійно правничої допомоги від 01.01.2024; Детальний розрахунок робіт (наданих послуг) від 29.04.2024 (а.с.33-35, 47-48). Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). У рішенні Європейського суду у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Враховуючи наведене, суд вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу в даній справі не є співмірним з складністю справи та виконаних адвокатом робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову, а тому, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, беручи до уваги заперечення відповідача, суд приходить до висновку, що витрати на правничу допомогу мають складати 5000 грн. 5.10 У підсумку суд позовні вимоги задовольняє частково. 5.11 Питання щодо стягнення судового збору вирішується відповідно положень ст.141 ЦПК України. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 802,66 грн. (80 265,80 грн. х 2153,00 (1% ціни позову) / 215 300,72). На підставі викладеного,

Outcome: partial