Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-19 00:00:00

I. Позиції сторін та учасників справ, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі [PERSON] звернулась до Галицького районного суду м. Львова з позовом до Львівської міської ради у якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS] . Мотивуючи заявлені позовні вимоги, [PERSON] вказує, що з народження проживає у квартирі [ADDRESS] . В означеній квартирі, а також у квартирі [ADDRESS] за тією ж адресою проживали її батьки [PERSON] та [PERSON] та їх родичі, а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які у червні 1951 були засуджені радянською владою, а належна їм квартира [ADDRESS] , за вищевказаною адресою, конфіскована. Згідно довідки № 4/5-Р 999 від 28.04.1998, виданої інформаційним бюро МВС України у Львівській області та довідки представника Шевченківської ради народних депутатів № 104/50 від 24.08.1988, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [INFO] із [ADDRESS] , за рішенням особливої наради МДБ СРСР від 16.06.1951, виселені з конфіскацією майна. Верховним судом УРСР ухвалою судової колегії по кримінальних справах від 18.07.1958 постанова Особливої наради при МДБ СРСР від 16.06.1951, була відмінена, провадження у кримінальній справі припинено з поверненням конфіскованого майна. Усі особи реабілітовані, що також підтверджується довідкою Верховного суду УРСР №1443н58 від 21.11.1990. На час реабілітації родичів у конфісковану радянською владою квартиру була заселена [PERSON] та [PERSON] . Позивачка зауважує, що реабілітовані родичі не стали наполягати на поверненні житлового приміщення, оскільки зі сім`єю [PERSON] перебували у дружніх відносинах та проживали разом, користуючись однією кухнею. [PERSON] вказує, що після смерті батьків з 1995 по 2012 вона проживала однією сім`єю з [PERSON] , яка після смерті матері залишилась одна без сім`ї. [PERSON] стверджує, що з 1995 вона та [PERSON] проживали спільно, допомагали один одному, разом оплачували комунальні послуги, користувалися спільними матеріальними благами. [INFO] [PERSON] померла. Позивачка звертає увагу, що усі витрати пов`язані із доглядом та лікуванням померлої понесені нею, також вона організовувала поховання [PERSON] та оплатила усі ритуальні послуги. Позивачка вказує, що фактично квартира [ADDRESS] є однією монолітною квартирою, оскільки квартира [ADDRESS] немає вигод, але має кухню, а квартира [ADDRESS] має вигоди, але немає кухні. Беручи до уваги те, що позивач, за її твердженнями, проживає у спірній квартирі понад десять років, безперервно, відкрито та добросовісно користується квартирою, підтримує її у належному стані, проводить ремонтні роботи та сплачує комунальні платежі, просить у порядку статті 344 ЦК України визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS] , яка раніше належала її родичам. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 29.06.2023 відкрито провадження у справі, постановлено про здійснення розгляду за правилами загального позовного провадження. 17.01.2024 представником Львівської міської ради до суду подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Галицька районна адміністрація про визнання спадщини відумерлою. Згідно позовних вимог Львівська міська рада просить у задоволенні позову [PERSON] до Львівської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS] , відмовити та визнати спадщину на квартиру [ADDRESS] , відумерлою. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 17.01.2024, у прийнятті зустрічної позовної заяви Львівської міської ради до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Галицька районна адміністрація Львівської міської ради про визнання спадщини відумерлою відмовлено. 17.01.2024 судом постановлено про закриття підготовчого провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 15.02.2024 [PERSON] , яка діє в інтересах Львівської міської ради, подано письмові пояснення. Представник відповідача вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними. Пояснює, що [PERSON] було достеменно відомо, що на квартиру [ADDRESS] претендує Львівська міська територіальна громада в особі Львівської міської ради та правонаступники покійної [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] . Зокрема, ухвалою Верховного Суду від 07.06.2022 відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Кецко В.Я., на постанову Львівського апеляційного суду від 17.02.2022 у справі № 461/5117/17 за позовом правонаступників покійної [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] до Львівської міської ради , треті особи - [PERSON] , [PERSON] про визначення додаткового строку щодо прийняття спадщини. За твердженням [PERSON] , вказане вище унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень статті 344 ЦК України, оскільки позов про визнання права власності з підстав, визначених у цій статті, не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника, як позивач вказує у позові. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Представник позивача ? адвокат Цап А.Р. у судовому засіданні заявлені вимоги підтримала з підстав, що наведені у позові, просила позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, що підтверджується наявним у матеріалах справи повідомленням. У свою чергу, сторона зобов`язана демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Добросовісна участь особи у процесі вирішення її справи полягає, серед іншого, у недопущенні зловживань наданими їй правами. Дотримання балансу між інтересами усіх сторін при розгляді справи законодавцем покладено на суд, який, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін, також зобов`язаний дотримуватися встановлених законодавством засад та строків розгляду справи. З врахуванням тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості сторонам в повній мірі реалізувати свої процесуальні права, а також того, що відповідач неодноразово не з`являвся у судове засідання, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. Суд приходить до висновку про наявність законних підстав для вирішення спору по суті. При цьому, суд наголошує, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні відповідача, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. II. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами першою-другою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступних висновків. З матеріалів справи встановлено, що відповідно до наявної у матеріалах справи копії Свідоцтва про смерть [NUMBER] , [INFO] померла громадянка [PERSON] ./т. 1, а.с. 15/ Померлій, згідно Свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) № [NUMBER] від 07.02.1997, належала квартира [ADDRESS] ./т. 1, а.с. 26/ Означена квартира, розташована на третьому поверсі будинку трьохповерхового будинку та складається з двох кімнат житловою площею 44,2 кв.м., у тому числі перша кімната - 17,1 кв.м., друга - 27,1 кв.м., кухні площею - 9,0 кв.м., ванної кімнати площею 2,8 кв.м. Загальна площа квартири становить 56,0 кв.м. Відповідно до Довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї і прописку) № 9 та №623 від 1981 та 1983, у квартирі [ADDRESS] , були зареєстровані: власник квартири ? [PERSON] , 1910 р.н., його дружина [PERSON] , 1921 р.н., та донька [PERSON] , 1953 р.н. /т.1, а.с. 19-20/ Згідно довідки № 4/5-Р 999 від 28.04.1998, виданої інформаційним бюро МВС України у Львівській області, [PERSON] , 1908 р.н., [PERSON] , 1901 р.н., та [PERSON] ,1938 р.н., 08.04.1951 із [ADDRESS] , за рішенням особливої наради МДБ СРСР від 16.06.1951, виселені з конфіскацією майна. Відомості про вилучене та конфісковане майно в архівній справі відсутні./т. 1, а.с. 23/ Верховним судом УРСР ухвалою судової колегії у кримінальних справах від 18.07.1958 постанова Особливої наради при МДБ СРСР від 16.06.1951 у відношенні [PERSON] , 1908 р.н., [PERSON] , 1901 р.н., [PERSON] , 1938 р.н. скасована, а провадження у кримінальній справі припинено з поверненням конфіскованого майна або його вартості. /т.1, а.с. 25/ За твердженням [PERSON] квартира [ADDRESS] до передання її у власність [PERSON] належала [PERSON] , 1908 р.н., [PERSON] , 1901 р.н., [PERSON] , 1938 р.н., які були її родичами. Вважає, що вказана квартира була конфіскована за постановою Особливої наради при МДБ СРСР від 16.06.1951. Після скасування Верховним судом УРСР означеної постанови, позивач вказує, що реабілітовані родичі не стали наполягати на поверненні житлового приміщення, оскільки зі сім`єю [PERSON] перебували у дружніх відносинах та проживали разом, користуючись однією кухнею. [PERSON] вважає, що, у порядку статті 344 ЦК України, має право на визнання за нею права власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS] , яка раніше належала її родичам. Також позивач вказує, що проживала разом з [PERSON] однією сім`єю, розділяючи спільний побут, сплачуючи комунальні послуги та проводячи ремонтні роботи. [PERSON] стверджує, що опікувалася [PERSON] до дня її смерті, а також понесла усі витрати пов`язанні з похованням останньої. Беручи до уваги те, що з померлою вони розділяли спільний побут, позивачка стверджує, що проживає у спірній квартирі понад десять років, безперервно, відкрито та добросовісно користується квартирою, а відтак може претендувати на визнання за нею права власності. Фактично [PERSON] звертаючись до суду з позовом до Львівської міської ради у якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS] , обґрунтовує заявлений позов тим, що добросовісно і відкрито користується спірною квартирою на протязі більше 10 років, спірна квартира зареєстрована на праві власності за [PERSON] , яка померла [INFO] . Суд, надаючи оцінку наявним у матеріалах справи доказам, а також доводам сторін, висловленим під час судового розгляду, вважає твердження позивача про можливість передання квартири [ADDRESS] їй у власність за набувальною давністю помилковими, з огляду на нижченаведене. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 318 ЦК України, усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Згідно з вимогами ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Цивільним кодексом України. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Так, у постанові Верховного Суду від 04.07.2018р., у справі № 201/12550/16-ц, сформовано правову позицію у якій вказано, що набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. Беручи до уваги зміст статті 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи, і які повинен довести позивач, є такі: 1) майно може бути об`єктом набувальної давності; 2) добросовісність володіння; 3) відкритість володіння; 4) давність володіння та його безперервність; 5) відсутність інших осіб, які претендують на це майно; 6) відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого, його власнику було відмовлено. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року по справі № 296/6949/17. Як наведено вище, спірна квартира, згідно Свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) № [NUMBER] від 07.02.1997, належала [PERSON] , яка померла [INFO] . Із наявних у матеріалах справи рішень судом встановлено, що після смерті [PERSON] залишилась спадщина на квартиру [ADDRESS] . Рішенням Галицького районного суду м. Львова (справа 461/11165/15-ц) від 08.08.2016 відмовлено у задоволені позову [PERSON] до Львівської міської ради, треті особи [PERSON] , [PERSON] про визнання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Ухвалою суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 22.12.2016, рішення Галицького районного суду залишено без змін, апеляційну скаргу [PERSON] без задоволення. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.04.2017, [PERSON] відмовлено у відкритті касаційного провадження. Ухвалою Верховного Суду України від 08.09.2017, відмовлено у перегляді ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.04.2017. Рішенням Галицького районного суду м. Львова (справа 461/ 9358/15-ц) від 08.08.2016, задоволено позовні вимоги [PERSON] до Львівської міської ради, за участю третіх осіб [PERSON] , [PERSON] про продовження строків прийняття спадщини, а саме визначено [PERSON] додатковий строк для прийняття спадщини терміном два місяці. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 06.02.2017, скасовано рішення Галицького районного суду м. Львова від 08.08.2016 та ухвалено нове рішення про відмову [PERSON] у задоволенні позовних вимог. Постановою Верховного Суду від 30.01.2019, рішення Апеляційного суду Львівської області від 06.02.2017, залишено без змін, касаційну скаргу [PERSON] без задоволення. Рішенням Галицького районного суду м. Львова (справа № 461/5117/17) від 22.12.2020, відмовлено правонаступникам покійної [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] до Львівської міської ради, треті особи - [PERSON] , [PERSON] про визначення додаткового строку щодо прийняття спадщини. Постановою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 17.02.2022, рішення Галицького районного суду м. Львова (справа № 461/5117/17) від 22.12.2020 скасовано, провадження у справі закрито. Ухвалою Верховного Суду від 07.06.2022, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Кецко В.Я. на постанову Львівського апеляційного суду від 17.02.2022. Рішенням Галицького районного суду м. Львова (справа № 461/4689/15-ц) від 12.07.2017, відмовлено [PERSON] у позові до Львівської міської ради, треті особи [PERSON] , [PERSON] про визнання спадкоємцем 4-ої черги та такою, що постійно проживала зі спадкоємцем на час відкриття спадщини. Постановою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 30.07.2018, рішення Галицького районного суду м. Львова від 12.07.2017, залишено без змін, апеляційну скаргу [PERSON] без задоволення. Постановою Верховного Суду від 21.03.2019, рішення Галицького районного суду м. Львова від 12.07.2017 та постанову Апеляційного суду Львівської області від 30.07.2018, залишено без змін, касаційну скаргу [PERSON] без задоволення. Окрім того, у провадженні Галицького районного суду перебуває цивільна справа № 461/2227/22, за позовом Львівської міської ради до Першої львівської нотаріальної контори про визнання спадщини відумерлою, провадження у якій зупинено до вирішення цивільної справи № 461/5117/17. З врахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що [PERSON] не доведено факт того, що остання володіє спірною квартирою добросовісно, оскільки добросовісне заволодіння чужим майном характеризується тим, що особа не знала і не могла знати про те, що володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Окрім того, встановлено, що на спірну квартиру претендують і інші особи, а також спадкоємці [PERSON] , що достеменно відомо позивачу адже вона залучалась до частини наведених вище судових справ, а тому підстав для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю (ст. 344 ЦК України) не має. Також, слід відзначити, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц. Окрім цього, на переконання суду, Львівська міська рада, будучи відповідачем у даній справі, прав позивача [PERSON] щодо предмета спору не порушила і не є відповідальною за вимогами позивача, оскільки встановлено, що спірна квартира не перебувала та на даний час не перебуває у власності чи користуванні Львівської міської ради. Так, відповідно до ч.1 ст. 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Як вже було зазначено вище, Львівська міська рада звернулася до Галицького районного суду м. Львова з позовом до Першої львівської державної нотаріальної контори про визнання спадщини відумерлою, однак ухвалою суду від 08.02.2023, провадження у справі зупинено до вирішення цивільної справи № 461/5117/17. Таким чином, рішення про визнання спадщини відумерлою не прийнято, а отже підстави вважати Львівську міську раду належним відповідачем у цивільній справі за позовом [PERSON] про визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS] , відсутні. Отже, вирішуючи спір, дослідивши та надавши оцінку поданим учасниками справи доказам, врахувавши наведені вище норми матеріального права, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Ухвалюючи рішення у даній справі, суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову, сплачена сума судових витрат, у тому числі судовий збір, не відшкодовується позивачеві.

Outcome: dismissed