Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-24 00:00:00

Короткий виклад позовних вимог: \~ \~ \~ \~ [PERSON] (далі\~ Позивач), через свого представника адвоката Шурубора Вячеслава Ігоровича (далі Представник Позивача),\~звернувся до\~суду з\~позовом до\~ДСП «Північна\~Пуща» (далі\~ Відповідач),\~у якому\~просить стягнути з\~Відповідача на\~свою користь\~заборгованість із заробітної плати у розмірі\~25 760\~грн. 18 коп., середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення, моральну шкоду, у розмірі 10\~000 грн., витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 7 000 грн, та сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2 422 грн. 40 коп. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Позивач перебував у трудових відносинах з ДСП «Північна Пуща», яке є Відповідачем та був звільнений у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників 05.02.2024 року. Зазначене підтверджується записами у трудовій книжці позивача, серії [NUMBER] . Під час знаходження у трудових правовідносинах з Відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата, у розмірі 25760 грн. 18 коп. Підтвердженням факту існування заборгованості є довідка №191 від 30.04.2024 року, видана ДСП «Північна Пуща». \~ \~ \~ \~Враховуючи викладене, Позивач вважає, що з Відповідача на його користь слід стягнути заборгованість із заробітної плати у розмірі\~25760\~грн. 18 коп., середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення, моральну шкоду, у розмірі 12\~000 грн., витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 7 000 грн, та сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2 422 грн. 40 коп. Рух справи: 20.05.2024 позовна заява надійшла до суду. 24.05.2024 відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами та призначено перше судове засідання на 25.06.2024. 07.06.2024 Відповідачем, через канцелярію суду було подано клопотання про розгляд справи без участі представника ДСП «Північна Пуща», долучення до матеріалів справи довідки про розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] та відзив на позовну заяву. Позиції сторін: У судове засідання сторони не з`явились. Представник Позивача, адвокат Шурубор В.І., в позовній заяві просив розгляд справи проводити без його участі та участі позивача, при цьому зазначив, що позовні вимоги підтримує, просить задовольнити повністю, проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився. Надіслав до суду клопотання про розгляд справи без участі представника. Крім того, відповідачем у строк визначений ухвалою Іванківського районного суду Київської області від 24.05.2024, було подано відзив на позовну заяву, зі змісту якого Позивач просив відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. В обґрунтування відзиву Відповідач зазначає, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, витрати на правничу допомогу є завищеними та не відповідають критеріям обґрунтованості і розумної необхідності, а враховуючи, що внаслідок військової агресії рф проти України, враховуючи, що ДПС «Північна Пуща» зазнало чималих втрат, оскільки за період перебування під окупацією підприємству були завдані збитки у великих розмірах, враховуючи фінансове становище підприємства, воно звільняється від відповідальності за порушення щодо строків оплати праці, оскільки це було обумовлено саме бойовими діями. Частиною 1 статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Встановлені судом обставини справи та застосовані норми права: Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Відповідно до ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом України. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Щодо заборгованості по заробітній платі. Відповідно до записів трудової книжки [NUMBER] 05.02.2024 року [PERSON] було звільнено з посади лісника Паришівського лісництва в зоні відчуження ДСП «Північна Пуща» у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України. В день звільнення, в порушення вимог законодавства про працю, Відповідач, не провів повний розрахунок з Позивачем та не виплатив заборгованість по заробітній платі. Відповідно до довідки №191 від 30.04.2024 року за підписом в.о.генерального директора та головного бухгалтера ДСП «Північна Пуща» заборгованість по невиплаченій заробітній платі ліснику Паришівського лісництва ДСП «Північна Пуща» [PERSON] складає 25 760 грн. 18 коп. У статті 55 Конституції України вказано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до статті 2 КЗпП працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно ч. 1ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 115 КЗпП, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Частиною 1 статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Судом встановлено, що всупереч зазначеним вище вимогам Закону та у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань утворилась заборгованість Відповідача з виплати заробітної плати перед Позивачем. Судом встановлено, що відповідно до довідки № 191 від 30.04.2024 за підписом в.о.генерального директора та головного бухгалтера ДСП «Північна Пуща» заборгованість по невиплаченій заробітній платі [PERSON] складає 25 760 грн. 18 коп. Дана сума заборгованості по заробітній платі Відповідачем, у поданому ним відзиві, не заперечується. Крім того, Відповідачем не надано контррозрахунку заборгованості, відтак, сума заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в розмірі 25 760 грн. 18 коп. підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача в повному обсязі. У статті 55 Конституції України вказано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 2 КЗпП працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно принципу\~диспозитивності суд\~розглядає справи\~не інакше\~як за\~зверненням особи,\~поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. За таких обставин, судом встановлені порушення прав та інтересів Позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення з ДСП «Північна Пуща» на його користь заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Крім вимоги про стягнення заборгованості по невиплаченій заробітній платі з Відповідача на користь Позивача, представником Позивача заявлена вимога про стягнення з Відповідача на користь Позивача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення. З приводу заявленої вимоги судом встановлено наступне. Щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні: Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Тягар доказування відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 січня 2020 року у справі №682/3060/16-ц (провадження № 61-23170сво18). Судом встановлено, що на момент розгляду справи в суді заборгованість перед Позивачем по заробітній платі не була сплачена. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховують у розмірі середнього заробітку і який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом термін винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц від 26 червня 2019 року. Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У зазначеній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 у справі № 761/9584/15-ц викладено: якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Проте, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. З урахуванням встановлених обставин справи суд дійшов висновку про наявність правових підстав, передбачених статтями 116, 117 КЗпП України, для стягнення з Відповідача на користь Позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.02.2024 по день ухвалення рішення судом 25.06.2024. Згідно наданої Відповідачем довідки про розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] середньоденна заробітна плата останнього (по окладу) становить 718,39 грн. З наступного дня за днем звільнення (06.02.2024) до ухвалення рішення у справі пройшов 141 день. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення, тобто з 06.02.2024 по день ухвалення рішення судом, 25.06.2024, складає 101 292,99 грн. (718,39*141). Однак, як зазначено постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц від 26 червня 2019 року суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого\~статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16). Позивач не обґрунтовував обставин ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат і на них не посилався. Постановлений до стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку обрахований судом у розмірі 101 292,99 грн. є неспівмірним із окладом працівника та загальною сумою боргу 25 760 грн. Така неспівмірність, може суттєво погіршити економічну активність Відповідача. Крім того, з врахуванням доводів викладених Відповідачем у відзиві щодо значних втрат підприємства у зв`язку з початком збройної агресії рф проти України та його перебування в окупації, стягнення такої суми коштів може унеможливити виконання Відповідачем, як роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам. Таким чином, з огляду на фінансове становище Відповідача, суд із врахуванням справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця приходить висновку визначити розмір середнього заробітку за затримку розрахунку у розмірі 20 % від загальної заборгованості суми стягнення середнього заробітку, а саме 20 258,60 грн. (101 292,99 грн.*20%). За таких обставин, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає частковому задоволенню. Щодо стягнення моральної шкоди: Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у тому числі у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до роз`яснень, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, за наявності порушень прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об`єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з практикою ЄСПЛ, порушення прав людини вже саме по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справа «Науменко проти України»). Представником Позивача у позові зазначено, що у зв`язку з несплатою Відповідачем належних сум заробітної плати, йому завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, позбавленні спокою та нормальних життєвих зав`язків. Протиправні дії Відповідача змусили Позивача докласти додаткових зусиль для судового захисту порушених прав та їх відновлення. Представник позивача вважає, що розмір моральної шкоди у сумі 10 000,00 грн. є розумним та справедливим. Оскільки судом встановлено наявність порушень прав з боку Відповідача щодо виплати належних сум заробітної плати при звільненні Позивача, тому заявлена вимога щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача моральної шкоди є обґрунтованою та доведеною. Проте, виходячи із принципів розумності та справедливості суд вважає за необхідне визначити до стягнення з Відповідача на користь Позивача моральну шкоду у розмірі 1 000,00 грн. Доводи Відповідача,\~викладені у\~Відзиві до\~позовної заяви\~про те,\~що Позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, судом не беруться до уваги, оскільки особа має право на відшкодування моральної шкоди у випадку порушення його трудових прав, без обґрунтування та конкретного наведення причино-наслідкового зв`язку між порушенням його трудових прав та наявною шкодою. Судові витрати: Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи в тому числі належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Положеннями ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Частина 3 статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначає, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15 зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Судом встановлено, що Позивачем 25.04.2024 з адвокатом Шурубором В.І. було укладено договір про надання правничої допомоги. Відповідно до акту №1 прийому передачі юридичних послуг до Договору про надання правової допомоги від 25.04.2024 року витрати за надання правової допомоги та виконані адвокатом процесуальні дії перелік яких визначений у акті становлять 7000 грн. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 02/05-24 від 16.05.2024 [PERSON] було сплачено його представнику адвокату Шурубору В.І. 7000 грн за надані останнім юридичні послуги. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема пункту 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, пункту 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункту 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Суд, з урахуванням складності справи, спрощеного порядку її розгляду, обсягом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання таких робіт, враховуючи відзив Відповідача, в якому зазначено, що відшкодовуються лише втрати, які мають розумний розмір, з урахуванням принципу розумності та справедливості, вважає, що витрати на правову допомогу у сумі 7 000,00 грн., є не співмірними зі складністю справи та обсягом вищезазначених наданих адвокатом послуг, що є підставою для визначення витрат на правничу допомогу у розмірі 4 000, 00 грн. та які, відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягуються їх з Відповідача на користь Позивача. Таким чином, сума витрат на правничу допомогу, яка б підлягала стягненню з Відповідача на користь Позивача становить 4 000,00 грн. Судовий збір: Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Щодо судового збору за вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати: Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено звільнення від сплати судового збору позивачів у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Враховуючи викладене, сума судового збору, яка підлягає до сплати Відповідачем на користь держави, за позовні вимоги про стягнення несплаченої заробітної плати становить 1 211,20 грн. Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні: За вказану позовну вимогу позивач сплатив судовий збір у розмірі 1 211,20 грн., що підтверджується квитанцією № 8211-3272-8751-0492 від 16.05.2024 /а.с.19/. Ця позовна\~вимога фактично\~задоволена на\~20\~%\~грн.\~(грн.*20%\~(20\~258,60\~грн.\~задоволена сума\~вимоги*100/101\~292,99 грн. заявлена сума вимоги). Таким чином, з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню сума судового збору пропорційно задоволеної вимоги у розмірі: 242,24 грн. (1 211,20 грн. сума сплаченого судового збору*20%). Крім того, Позивачем сплачено судовий збір за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди у сумі 1 211,20 грн., що підтверджується квитанцією № 8211-3272-8751-0492 від 16.05.2024 /а.с.19/, яка задоволена судом на 10,00% (1 000,00*100/10 000 грн.) та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у сумі 121,12 грн. (1 211,20 грн.*10.00%). Таким чином з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 363,36 грн. (242,24 грн. + 121,12 грн.) Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше, ніж за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial