Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-24 00:00:00

06 лютого 2024 року позивач звернувся до Автозаводського районного суду м. Кременчука з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, що зареєстрований 27 вересня 2023 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис №1001, свідоцтво Серії [NUMBER] . Позовні вимоги мотивовані тим, що сімейне життя у подружжя погіршилося, через втрату почуття любові, поваги та розуміння, стосунки поступово погіршилися. Шлюбні відносини між подружжям остаточно припинися з грудня 2023 року, спільне господарство не ведеться, сторони проживають окремо, подальше спільне життя суперечить інтересам позтвача, у зв`язку з чим він просить про розірвання шлюбу. Судові витрати просить покласти на відповідача. Ухвалою від 13 лютого 2024 року Автозоводський районний суд м. Кременчука позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу передав за підсудністю Приморському районному суду м. Одеси. Протоколом автоматизованого розподілу від 13 березня 2024 року матеріали справи передані для розгляду по суті Судді [PERSON] . Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2024 року було відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 17 квітня 2024 року від позивача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутністю, в якій він свою позовну заяву підтримав в повному обсязі. 24 червня 2024 року від відповідачки на адресу суду надійшла заява про розгляд справи про розірвання шлюбу без її участі, в якій вона зазначила, що проти позову не заперечує та підтримує в повному обсязі. У судові засідання учасники процесу не з`явились. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно зі ст. 110, 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Тоді суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони спору перебувають у шлюбі, зареєстрованому 27 вересня 2023 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис №1001, свідоцтво Серії [NUMBER] . Позовні вимоги мотивовані тим, що у позивача та відповідача різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння подальше збереження шлюбу суперечить їх інтересам. Шлюбні відносини фактично припинилися з грудня 2023 року, спільне господарство не ведеться, сторони проживають окремо. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім`ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім`ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. За ч. 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їхніх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. З урахуванням викладеного, суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливо, позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, як це передбачено ст. 112 Сімейного Кодексу України, тому шлюб між сторонами носить формальний характер і підлягає розірванню. За таких обставин суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя суперечить інтересам сторін та унеможливлює їх примирення. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі. Щодо судового збору, відповідно до положення п. 1 ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судовий збір покладається на відповідача. Позивач, в позовній заяві зазначає, що ним сплачено судовий збір в розмірі 704,80 грн та витрати на правову допомогу 5000,00 грн, і просить судові витрати покласти на відповідача, однак докази підтвердження зазначених витрат в матеріалах справи відсутні. До матеріалів справи надано копію посвідчення серії [NUMBER] від 29 вересня 2023 року на ім`я [PERSON] , що згідно п. 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільняє позивача від сплати судового збору. Отже, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved