Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-25 00:00:00

У жовтні 2023 року [PERSON] звернувся в Богунський районний суд м. Житомира з зазначеним позовом до Головного управління Національної поліції в Житомирській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що 09 червня 2023 року поліцейський взводу 2 роти 4 БУНП в Житомирській області ДПМ Заєць Є.Л. склав щодо нього протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 423875 за керування автомобілем у справі алкогольного сп`яніння, відповідальність за що передбачено ч. 1 ст. 130 КпАП України. Постановою судді Житомирського районного суду Житомирської області від 11 липня 2023 року провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення. У зв`язку з цим, йому було завдано моральну шкоду. Моральна шкода виразилась у тому, що його було звинувачено у керуванні автомобілем в стані алкогольного сп`яніння коли він був тверезий. Працівники поліції навмисно порушують законодавство, а керівництво житомирської поліції не реагує на повідомлення про порушення законодавства, які вчиняють працівники поліції. Крім того, півтора місяці він змушений був користуватись тимчасовим посвідченням та пояснювати під час перевірок документів на блокпостах чому нього саме таке посвідчення. Також, було завдано шкоди його діловій репутації та авторитету, оскільки притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КпАП України створює образ суспільно небезпечної людини, яка здатна вживати алкогольні напої, керуючи транспортним засобом та адвоката, який порушує законодавство. Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з Державного бюджету України на його користь 17000 гривень на відшкодування моральної шкоди. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира від 02 листопада 2023 року справу передано за підсудністю до Корольовського районного суду м. Житомира. Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін. Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 26 лютого 2024 року замінено відповідача у справі - Головне управління Національної поліції в Житомирській області на Департамент патрульної поліції, справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду міста Києва. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 21 червня 2024 року відмовлено в задоволенні клопотання позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Позивач у судовому засіданні підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник Департаменту патрульної поліції України у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 73). У матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву, в якому представник Департаменту патрульної поліції України просить суд відмовити в задоволенні позову (а.с. 45-49). Зазначено, що позивачем жодним чином не обґрунтовано, не доведено належними та допустимими доказами факти завдання йому будь-якої шкоди, а також не доведено протиправності дій поліцейських та причинно-наслідкового зв`язку між ними. Поліцейський під час несення служби на блокпосту виявляє позивача, що має ознаки алкогольного сп`яніння. Його обов`язком є перевірка такого водія на стан сп`яніння. Тобто поліцейський виконує свій обов`язок в межах його повноважень, пропонує позивачу пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки автомобіля та водій погоджується. За результатами такого огляду виявлено 0,33 проміле, тобто позивач перебуває у стані алкогольного сп`яніння. Таким чином, у поліцейського були всі законні підстави для складання протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КпАП України. наданий позивачем до матерів справи висновок лікаря-нарколога є недійсним, оскільки отриманий з порушенням. За таких обставин, судом було прийнято необґрунтоване рішення, що стало підставою для звернення позивача до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди. Протокол про адміністративне правопорушення є доказом у справі, що встановлює виявлені порушення, проте не породжує будь-яких правових наслідків для особи. Сам факт закриття провадження у справі судом не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності інспектора. Крім того, суд не зазначав, що вчинені процесуальні дії поліцейського були незаконними. Представник Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 72). Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 09 червня 2023 року поліцейський взводу 2 роти 4 БУНП в Житомирській області ДПМ Заєць Є.Л. склав щодо позивача протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 423875 за керування автомобілем у справі алкогольного сп`яніння, відповідальність за що передбачено ч. 1 ст. 130 КпАП України (а.с. 5). Постановою судді Житомирського районного суду Житомирської області від 11 липня 2023 року провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення (а.с. 8). Постанова набрала законної сили. З позову вбачається, що моральна шкода виразилась у тому, що позивача було звинувачено у керуванні автомобілем в стані алкогольного сп`яніння коли він був тверезий. Працівники поліції навмисно порушують законодавство, а керівництво житомирської поліції не реагує на повідомлення про порушення законодавства, які вчиняють працівники поліції. Крім того, півтора місяці він змушений був користуватись тимчасовим посвідченням та пояснювати під час перевірок документів на блокпостах чому нього саме таке посвідчення. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, може свідчити про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Аналогічні правові висновки викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження № 61-15393св18), від 22 липня 2020 року у справі № 303/7352/18 (провадження № 61-20524св19) та від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21). У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження № 61-15393св18) зазначено, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 289/2110/21. Постановою судді Житомирського районного суду Житомирської області від 11 липня 2023 року провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення. З огляду на наведене, у зв`язку із закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди, відповідно до статей 1173, 1174 ЦК України, у зв`язку з незаконністю дій посадових осіб, які ініціювали та здійснювали зазначене провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Ненадання суду працівниками поліції допустимих доказів для притягнення особи до адміністративної відповідальності, як і сам по собі факт закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчать про те, що особу притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Суд враховує, що позивачу були спричинені душевні страждання, оскільки він був змушений докладати додаткових зусиль для відновлення свого порушеного права, зокрема, звертатися до суду, щоб довести неправомірність дій інспектора. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень (відповідача) покладається обов`язок спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем. У справі, що розглядається, відповідач не довів, що його тривала протиправна поведінка не викликала у позивача психічне напруження у зв`язку з необхідністю захисту своїх прав, в тому числі в судовому порядку. Разом з тим, суд вважає, що позивачем необґрунтовано завищений розмір моральної шкоди. При визначені розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню, суд враховує те, що тяжких наслідків для позивача не настало, тому з огляду на засади розумності та справедливості приходить до висновку про часткове задоволення позову в цій частині в сумі 5000 гривень, оскільки такий розмір моральної шкоди є співмірним з допущеними порушеннями з боку відповідача. Позивач зазначив відповідачами у справі про відшкодування моральної шкоди Державну казначейську службу України та Департамент патрульної поліції. Вимоги до Державної казначейської служби України задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 2, ч. 1 ст. 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідно до ч. 2 ст. 30 ЦПК України (в редакції, чинній на момент пред`явлення позову) позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Тлумачення ч. 2 ст. 30 ЦПК України (в редакції, чинній на момент пред`явлення позову) дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача. Так, сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКСУ чи її територіального органу. У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 242/4741/16-ц. За таких обставин, вимоги до Державної казначейської служби України задоволенню не підлягають. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню частково.

Outcome: partial