Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить позбавити [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] ; призначити піклувальником неповнолітнього [PERSON] , [INFO] його батька [PERSON] , [INFO] ; судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 21.06.2008 р. було зареєстровано шлюб між [PERSON] , та [PERSON] . [INFO] народився [PERSON] . На момент подачі позову [PERSON] - учень 10-В класу Комунального закладу «Дергачівський ліцей № 3» Дергачівської міської ради Харківської області. Починаючи з 2014 року [PERSON] проживала окремо від [PERSON] та свого сина [PERSON] . Шлюбно-сімейні стосунки між позивачем та відповідачем з цього часу припинились, бажання бачитись та спілкуватись із сином відповідачка з того часу не виявляла. 29.10.2019 р. рішенням Дергачівського районного суду Харківської області у справі № 619/3993/19 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. З 08.11.2012 року [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , з 2014 р. фактично без матері, разом з батьком та бабусею - [PERSON] . Мати Дитини - [PERSON] батьківські збори ніколи не відвідувала, не брала участі у вихованні та навчанні дитини, не цікавилась досягненнями сина. Як вказує позивач, відповідач, починаючи із 2014 року ніяким чином не піклувалася та не піклується про [PERSON] , не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами сина, станом його здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідним харчуванням, своєчасним медичним доглядом, лікуванням дитини; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для отримання ним освіти. Таким чином, відповідач, покладених законом на батьків обов`язків, не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Всі питання щодо утримання, виховання та забезпечення дитини вирішуються батьком, а за його відсутності під час несення військової служби - рідною бабусею - [PERSON] , самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Дитина має нормальний фізичний та психічний розвиток, на диспансерному обліку не перебуває, про що свідчить інформація, надана Комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Дергачівської міської ради Харківської області. [PERSON] знаходиться на повному утриманні свого батька [PERSON] , якого безмежно любить та поважає, яким пишається та з якого бере приклад. Позивач та його представник просили позовні вимоги задовольнити, з підстав зазначених у позові, розгляд справи просили провести без їх участі. Відповідач, повторно не з`явилася, причину неявки не повідомила, про місце, дату та час судового засідання повідомлялася належним чином. Представником служби у справах дітей Дергачівської міської ради, надано суду заяву про розгляд справи без його участі. Відповідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням того, що відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи, не з`явився у судове засідання, не подав відзив на позов, до того ж, інформація щодо часу розгляду даної справи розміщена на офіційному веб-сайті судової влади України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. 21.06.2008 відділом реєстрації актів цивільного стану Дергачівського районного управління юстиції Харківської області було зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , про що свідчить актовий запис № 59. [INFO] народився [PERSON] , про що в книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис № 118 та видано свідоцтво про народження дитини серія [NUMBER] . У графі «Батько» зазначено - [PERSON] , у графі «Мати» - [PERSON] . Згідно довідки від 23.01.2024 №11 [PERSON] учень Комунального закладу «Дергачівський ліцей № 3» Дергачівської міської ради Харківської області. Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 29.10.2019 по справі № 619/3993/19 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Зазначене рішення суду набрало законної сили. З 08.11.2012 року [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , з 2014 року фактично без матері, разом з батьком та бабусею - [PERSON] , що підтверджується актом обстеження житлових умов від 17.01.2024, психолого-педагогічними характеристиками комунального закладу «Дергачівський ліцей № 3» Дергачівської міської ради Харківської області від 22.01.2024 р., 23.01.2024 р., витягом із реєстру територіальної громади. Так, зміст вищенаведених характеристик, свідчить про те, що мати дитини - [PERSON] батьківські збори ніколи не відвідувала, не брала участі у вихованні та навчанні дитини, не цікавилась досягненнями сина. Таким чином, відповідач, покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Дитина має нормальний фізичний та психічний розвиток, на диспансерному обліку не перебуває, про що свідчить інформація, надана Комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Дергачівської міської ради Харківської області. 17.01.2024 службою у справах дітей Дергачівської міської ради при виході за адресою: [ADDRESS] було складено відповідний акт, згідно якого будинок, в якому мешкає [PERSON] , має 2 кімнати. Будинок облаштований газо-, електропостачанням, водопостачанням та водовідведенням. В кімнатах розташовані необхідні меблі та предмети повсякденного вжитку, утримуються відповідно до санітарно-гігієнічних норм. Дитина мешкає в окремій кімнаті, має окреме спальне і робоче місце, необхідні меблі. Крім того, даним актом встановлено, що з батьком у дитини доброзичливі стосунки, з матір`ю дитина не спілкується вже давно, зв`язок не підтримує та не має такого бажання в майбутньому. [PERSON] позитивно характеризується Комунальним закладом «Дергачівський ліцей №3» Дергачівської міської ради Харківської області, що підтверджується характеристикою від 23.01.2024. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини матір`ю, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків. Верховний Суд у постанові від 15.05.2019 (справа №490/10338/15-ц) вказав, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. За змістом положень частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Звертаючись до суду із позовною вимогою про позбавлення батьківських прав відповідача, позивач посилається на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, не приймає участі у її житті, не піклується про її здоров`я та розвиток, про її фізичний та духовний стан. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав згідно ст.165 СК мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Згідно з нормами статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, крім того, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства, а також ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності встановленої законом. Статтею 11 Закону України Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, № 2402-III передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Згідно частин 1, 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Суд бере до уваги прецедентну практику Європейського суду з прав людини, а саме: право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», пункт 49, рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 47), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49), у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»). Невжиття заходів щодо спілкування з дитиною, турботи про неї, розцінюється як свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками, сукупність зібраних у справі доказів свідчить про те, що відповідач не має прагнення спілкуватися з дитиною, сприяти засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не проявляє інтересу до його внутрішнього світу, що суперечить положенням ст.18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 27 вересня 1991 року), з яких випливає, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини, найвищі інтереси є предметом їх основного піклування. Так, [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] , свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по його вихованню, навчанню, матеріальному забезпеченню. За нормою п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно з висновком Дергачівської міської військової адміністрації Харківського району Харківської області від 25.04.2024 №01-17/647 «про доцільність позбавлення батьківських прав громадянки [PERSON] , [INFO] , відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , та призначення піклувальника», враховуючи витяг з протоколу комісії з питань захисту прав дитини Дергачівської міської ради від 25.04.2024 № 4, а саме рішення № 54 «Про розгляд питання щодо доцільності/недоцільності позбавлення батьківських прав громадянки [PERSON] , [INFO] , відносно неповнолітньої дитини [PERSON] ,та призначення піклувальника», відповідно до частин 4, 5 статті 19, статті 164 Сімейного кодексу -України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини»,

Outcome: partial