Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-30 00:00:00

1. Описова частина. Короткий зміст позовних вимог. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. До Шполянського районного суду Черкаської області 07.05.2024 надійшла вказана позовна заява, в якій позивач просить зобов`язати Шполянський відділ державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (код ЄДРПОУ - 34117836) зняти арешт з будинку та земельної ділянки за [ADDRESS] , [PERSON] , який було накладено в межах виконавчого провадження відділом державної виконавчої служби Шполянського району Черкаської області на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження б/н, виданий 25.07.2000 . Аргументи учасників справи. Свій позов позивач мотивує тим, що 07.08.1971 між позивачем та [PERSON] було укладено шлюб. [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору про надання безстрокове користування земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку на праві особистої власності посвідчений ППполянською нотаріальною конторою Черкаської області 30.11.1973 року за№ 2521. [PERSON] помер [INFO] . Позивач, як спадкоємиця першої черги за законом, протягом 6-ти місячного терміну, подала заяву до приватного нотаріуса Шполянського нотаріального округу Білоуса В.П. про прийняття спадщини після смерті чоловіка. Від нотаріуса позивачу стало відомо, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухомого майна об`єкта нерухомого майна за №372981685 від 05.04.2024 на будинок та земельну ділянку за [ADDRESS] відділом державної виконавчої служби Шполянського району накладено арешт на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження б/н, виданий 25.07.2000, особа, майно якої обтяжується - [PERSON] . 11.04.2024 позивач звернулася до відповідача із заявою про зняття арешту з будинку та земельної ділянки за [ADDRESS] у зв`язку зі смертю боржника, але отримала відмову з підстав того, що відсутня будь-яка інформація щодо виконавчих проваджень, стороною яких є [PERSON] . В зв`язку з чим позивач звернувся до суду. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Шполянського районного суду Черкаської області від 08.05.2024 було відкрито провадження у даній справі. Розгляд справи було вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач у суд не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність та вказав, що позов підтримує у повному обсязі. Відповідач у суд не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи у відсутність їх представника та вказав, що позов визнає повністю. У відповідності до вимог ч. 2\~ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. 2. Мотивувальна частина: Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 07.08.1971, про що зроблено відповідний актовий запис за № 89 м. Шпола рай бюро ЗАГС Черкаська область та видано свідоцтво серія [NUMBER] (а.с.27). [PERSON] помер [INFO] , про що відділом державної ресстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Шполянського районного управління юстиції у Черкаській області склалено актовий запис № 302 (а.с.26). [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору про надання безстрокове користування земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку на праві особистої власності посвідчений Шполянською нотаріальною конторою Черкаської області 30.11.1973 року за№ 2521 та зареєстрований в БТІ (а.с.14-16). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 372981685, виданої 05.04.2024 року приватним нотаріусом Білоусом В.П Звенигородського нотаріального округу Черкаської області Бобильов О.О. є власником будинку [ADDRESS] та земельної ділянки за цією ж адресою, на ці об`єкти нерухомості накладений арешт підставі постанови про відкриття виконавчого провадження б/н, виданий 25.07.2000 (а.с.23). Позивач 11.04.2024 звернулася до відділу державної виконавчої служби Шполянського району у Черкаській області із заявою про зняття арешту з будинку та земельної ділянки за [ADDRESS] у зв`язку зі смертю боржника, але отримала відмову з підстав того, що відсутня будь-яка інформація шодо виконавчих проваджень, стороною яких є [PERSON] (а.с.24-25). Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. У відповідності до ст. ст.3, 4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 5 ЦПК України\~передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 4\~ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до пункту другого частини першої\~ст. 3 Цивільного кодексу України\~визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених\~Конституцією України\~та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1 та 2\~ст. 321 Цивільного кодексу України). Частинами 1-2, 4 статті 59\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» визначено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Підставами для знання арешту з майна є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у ч.6 статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (ч. 5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження»). Згідно роз`яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ в Постанові № 5 від 3.06.2016 р. "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна", і з системного аналізу норм закону, що регулюють захист права власності чи іншого речового права від порушень, зокрема питання щодо звільнення майна з-під арешту, накладеного державним виконавцем в межах виконавчого провадження, існує два способи здійснення такого права: 1) на рішення та дії державного виконавця стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, крім випадків, коли розгляд таких скарг відбувається за правилами іншого судочинства (наприклад адміністративного судочинства); 2) особою, яка володіє на підставі закону чи договору майном чи речовим правом на майно, і яка не є стороною виконавчого провадження, подається позов про зняття арешту з майна. Причому відповідачами в справі за позовом про зняття арешту (звільнення майна з-під арешту) є боржник і особа, в інтересах якої накладено арешт на майно; а як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби; на позовні вимоги про зняття арешту з майна поширюється трирічний строк позовної давності, перебіг якого починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про арешт майна. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта\~статті 263 ЦПК України). Така правова позиція висловлена і в Постанові ВС в справі 711/3591/21 від 03.05.2022 року. У разі звернення до суду з даним позовом про звільнення майна з-під арешту у якості захисту речового права від виниклого порушення (за статтями 387, 391, 396 ЦК України) позивач такий позов повинен пред`явити до особи (осіб), від прав та обов`язків яких залежить обсяг, зміна чи припинення його прав, тобто - для даного випадку - відповідачами має бути стягувач, в інтересах якого накладено арешт і який у зв`язку з накладенням арешту набув певні права щодо арештованого майна (право задоволення вимоги за рахунок такого майна в порядку і в черзі, встановленій законом). Судом встановлено, що право власності на домоволодіння [ADDRESS] та земельну ділянку за адресою по [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] , який помер у 2013 році. Спадкоємицею [PERSON] , є його дружина [PERSON] . На нерухоме майно [PERSON] на підставі постанови Державної виконавчої служби від 25.07.2000 було накладено арешт. Відповідно до\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном. Стаття 1 Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У своєму рішенні від 23 січня 2014 року по справі «East/West Alliance Limited» проти України» (остаточне 02/06/2014) Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу свавілля. Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній у постанові від 15 травня 2013 року, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Відповідно до ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Пленум Верховного Суду України в п. 9\~Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12 червня 2009 року за № 5\~зазначив, що оскільки підставою позову є фактичні обставини, наведені в позовній заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом необхідно керуватись під час вирішення спору. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», роз`яснив, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд. Згідно з п.1 ч. 2\~ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV\~(далі - Закон №1952-IV) державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або\~ припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, що набрало законної сили; Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, провадження № 12-304гс18, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14- 338цс18. Згідно з п. 1 ч. 1\~ст. 2 Закону №1952-IV\~державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав (абз. 1 ч. 1\~ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Положеннями ст.\~12, ст.\~81 ЦПК України\~передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналізуючи вищенаведені обставини, в даний час дія арешту на нерухоме майно порушує право позивача, оскільки відповідно до відомостей наданих виконавчою службою виконавчі документи відносно позивача у відділі на виконанні не перебувають. Згідно зі ст. 1 Першого Протоколу від 20.03.1952 р. до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~04.11.1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених\~законом\~і загальними принципами міжнародного права. Арешт накладений на нерухоме майно порушує право позивача в частині вільного користування та розпорядження своїм майном, оскільки створюють перешкоду йому. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяжень) накладених на майно, порушується право позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 1\~ст. 142 ЦПК України\~у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки суд задовольняє позов, а відповідач позов визнав,\~судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved