Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-01 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю "Коллект Центр" (далі - позивач) подало до суду позовну заяву, у якій просить суд стягнути з [PERSON] (далі - відповідач) на користь позивача суму заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №4288202 від 09.06.2021 у розмірі 65 952 грн 87 коп., з яких: 20 000 грн 00 коп - сума кредиту; 45 600 грн 00 коп. - сума заборгованості за відсотками; 3% річних - 32 грн 87 коп; інфляційні втрати - 320 грн 00 коп. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 09.06.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Авентус Україна" (далі - ТОВ "Авентус Україна) та відповідачем за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено договір про надання споживчого кредиту №4288202 (далі-кредитний договір). Згідно з умовами кредитного договору, товариство надає відповідачу кредит у гривні, а відповідач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені кредитним договором. Сума кредиту складає 20 000, 00 грн. Товариство свої зобов`язання перед відповідачем виконало, надало кредит в сумі 20 000, 00 грн шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну карту. 04.02.2022 між ТОВ "Авентус Україна" та ТОВ "Вердикт Капітал" укладено договір факторингу №04-02-02/2022, відповідно до умов якого ТОВ "Авентус Україна" відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до позичальників, в тому числі за договором про надання споживчого кредиту №4288202 від 09.06.2021, що уклали ТОВ "Авентус Україна" та [PERSON] . У свою чергу, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до позичальників ТОВ «Коллект Центр», відповідно до договору відступлення права вимоги № 10-03/2023/01 від 10.03.2023, в тому числі за договором про надання споживчого кредиту №4288202 від 16.07.2021, що уклали ТОВ "Авентус Україна" та [PERSON] . Отже, до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором про надання споживчого кредиту №4288202 від 09.06.2021 у розмірі 65 952, 87 грн, з яких: 20 000, 00 грн - сума кредиту; 45600, 00 грн - сума заборгованості за відсотками; 3% річних - 32, 87 грн; інфляційні втрати - 320, 00 грн. Ухвалою суду від 04.06.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання представник позивача не з`явився, при цьому разом з позовом подав клопотанням про розгляд справи без його участі, щодо заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоч про дату, час та місце судового розгляду справи була повідомлена належним чином. Про причини неявки суд не повідомила, заяв чи клопотань про перенесення розгляду справи до суду не подавала. Відтак, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності відповідача в заочному порядку, на підставі документів та доказів, що є в матеріалах справи. Дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд дійшов таких висновків. 09.06.2021 між ТОВ "Авентус Україна" та відповідачем за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено договір про надання споживчого кредиту №4288202, відповідно до умов якого ТОВ «Авентус Україна» надав позичальникові кредит у розмірі 20 000,00 грн строком на 30 днів до 09.07.2021 зі сплатою відсотків за користування коштами. Згідно з п.п. 1.3, 1.4, 1.5 кредитного договору сума кредиту (загальний розмір) складає 20 000,00 грн., строк кредиту 30 днів, тип процентної ставки фіксована. Знижена процентна ставка 0,19 % в день та застосовується, якщо споживач у межах строку визначеного в п. 1.4 Договору або протягом трьох календарних днів, що слідують за датою закінчення такого строку, здійснить повне погашення кредитної заборгованості або протягом такого строку за ініціативою споживача відбудеться продовження строку кредиту на новий строк (п. 1.5.2. кредитного договору). Згідно з п.4.1. кредитного договору, строк кредиту може бути продовжено на кількість днів, зазначену в п.1.4. договору, якщо між сторонами буде досягнута домовленість про таке продовження у порядку, визначеному пп.4.2 - 4.5 кредитного договору. Відповідно до п. 4.2.2. кредитного договору, пропозиція (оферта) споживача щодо продовження строку користування кредитом вчиняється шляхом здійснення платежу на користь товариства у розмірі не менше суми нарахованих та несплачених на дату платежу процентів, відповідь на яку товариство може надати протягом 24 годин з моменту вчинення вказаних дій споживачем. Відповідно до п. 5.4 договору споживач зобов`язаний у встановлений договором строк повернути кредит, сплатити проценти, штрафи та пені (у разі наявності) та інші платежі, передбачені договором. Згідно з п. 5.1 договору товариство має право укладати договори щодо відступлення права вимоги за договором або договором факторингу з будь-якою третьою особою без окремої згоди позивача. Враховуючи невиконання відповідачем своїх боргових зобов`язань перед товариством 04.02.2022 між товариством, як клієнтом, та ТОВ "Вердикт Капітал" укладено договір факторингу №04-02-02/2022, відповідно до умов якого ТОВ "Авентус Україна" відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до позичальників, в тому числі за договором про надання споживчого кредиту №4288202 від 09.06.2021, що уклали ТОВ "Авентус Україна"та [PERSON] . У свою чергу, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до позичальників ТОВ «Коллект Центр», відповідно до договору відступлення права вимоги № 10-03/2023/01 від 10.03.2023, в тому числі за договором про надання споживчого кредиту №4288202 від 09.06.2021, що уклали ТОВ "Авентус Україна" та [PERSON] . Судом встановлено, що відповідачем 12.07.2021 було здійснено часткову оплату за кредитним договором в сумі 1 900 грн 00 коп. Відповідно до вимог п. 1.5.2. позивачем за період з 09.06.2021 по 08.07.2021 було нараховано відповідачу проценти за зниженою процентною ставкою 0,19 % в день в сумі 1140 грн 00 коп (20000*0,19%*30днів). Суд погоджується з вірністю такого розрахунку. Водночас, щодо нарахування позивачем процентів за інший період слід зазначити таке. Відповідно до п. 1.5.1. кредитного договору стандартна процентна ставка становить 1,90 % в день та застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в п.1.4 цього Договору, якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача, відповідно до п. 4.2 Договору, у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація, відповідно до п.4.2 договору. За змістом п. 4.3.1. кредитного договору, сторони домовилися, що у випадку, якщо в споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту з ініціативою споживача, відповідно до п.п. 4.2.2-4.2.4 договору. Тобто в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту. Отже, за умовами укладеного між товариством та відповідачем кредитного договору, сторони визначили, що строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 календарних днів поспіль. Суд наголошує, що доказів того, що відбулась пролонгація строку кредиту з ініціативи споживача, відповідно до п.п. 4.2.2-4.2.4 договору, позивач не надав та матеріали справи таких відомостей не містять, а відтак нарахування процентів понад 90 днів поспіль є неправомірним. За таких обставин, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом після продовження строку кредитного договору припинилося після спливу 90 днів, тобто до 07.10.2021. Таким чином, враховуючи автопролонгацію кредитного договору, строк кредиту був продовжений на 90 днів зі сплатою процентів за стандартною процентною ставкою згідно з п. 1.5.1. кредитного договору. Суд звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Крім того, Велика Палата Верховного Суду 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17 вказала на існування двох різних значень терміну «користування чужими грошовими коштами». Перше це отримання боржником можливості правомірно платити кредитору борг протягом визначеного часу. Друге значення прострочка грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, однак неправомірно не платить їх. Велика Палата ВС прийшла до висновку, що наслідком неправомірного користування чужими коштами, тобто прострочки виконання грошового зобов`язання (як договірного так і не договірного), є нарахування процентів річних у відповідності до ч. 2 статті 625 ЦК України. Правомірне ж користування чужими грошовими коштами може передбачати виплату процентів, розмір яких визначено законом або договором за правилами ч. 1 статті 1048 ЦК України. Враховуючи викладене, визначальним у застосуванні наведених вище норм є визначення моменту, з якого особа користується чужими грошовими коштами неправомірно, тобто настає прострочення виконання зобов`язання. До цього моменту можливо нарахування процентів як плати, згідно до частини першої статті 1048 ЦК України, після цього моменту нараховуються проценти річні у відповідності до частини другої статті 625 ЦК України. Таким чином, у відповідача перед позивачем виник обов`язок сплатити проценти за зниженою процентною ставкою 0,19 % в день в сумі 1 140 грн 00 коп. (20000*0,19%*30днів) та за стандартною процентною ставкою 1, 90 % в день в сумі 34 200 грн 00 коп. (20000*1,90%*90днів), а всього на загальну суму 35 340 грн 00 коп. За змістом ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов`язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін. Відповідно до п. 5 ч.1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію`електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно ч. 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Згідно ч. 4, 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Згідно ч. 8 ст. 11 цього Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Статтею 12 цього Закону передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про споживче кредитування» одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Таким ідентифікатором є СМС повідомлення з кодом M188201, який зазначений у тексті договору у розділі «Реквізити та підписи сторін», а також додатку до кредитного договору про сукупну вартість кредиту. Таким чином, між товариство та відповідачем було укладено кредитний договір на умовах фінансового кредиту. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12.01.2021 у справі №524/5556/19, до аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19 (провадження № 61-7203св20). Згідно з ч. 1ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 1049 цього Кодексу, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання)ю Згідно з п. 1-1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Приписами ст. 534 ЦК України визначено, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. З огляду на те, що відповідачем розрахунок заборгованості за кредитним договором щодо тіла кредиту не спростований, а тому суд приходить до висновку, щодо наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором в сумі 20 000 грн 00 коп, а відтак позовні вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню. Крім того, враховуючи часткове погашення відповідачем заборгованості за кредитним договором в сумі 1 900 грн 00 коп., з відповідача на користь позивача підлягають стягненню відсотки за користування кредитом в розмірі 33 440 грн 00 коп. (35 340 грн 00 коп. - 1 900 грн 00 коп.). Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 320 грн 00 коп. та 3% річних в сумі 32 грн 87 коп, суд зазначає таке. За змістом статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Нарахування інфляційних втрат за наступний період здійснюється з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання. Вказана правова позиція щодо порядку нарахування інфляційних викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 916/190/18 від 04.06.2019 та у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у справі № 905/600/18 від 05.07.2019. Суд погоджується з вірністю здійсненого позивачем розрахунку інфляційних втрат та 3% річних, а відтак такі вимоги підлягають до задоволення. Враховуючи викладені вище обставини у їх сукупності суд вважає, що заявлені вимоги є обґрунтованими, доведеними, не спростованими відповідачем, а тому позовні вимоги підлягають до часткового задоволення у розмірі 53 792 грн 87 коп., з яких: 20 000 грн 00 коп - сума кредиту; 33 440 грн 00 коп. - сума заборгованості за відсотками; 3% річних - 32, 87 грн; інфляційні втрати - 320, 00 грн. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов підлягає задоволенню частково, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати на сплату судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 2 469 грн 72 коп.(53 792 грн 87 коп. х 3 028 грн 00 коп. / 65 952 грн 87 коп.). Представник позивача також заявив вимогу про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 17 000,00 грн, на підставі: договору про надання правової допомоги № 02-01/2023 від 02 січня 2023 року, укладеного між позивачем та А О«Лігал Ассістанс», заявки на надання юридичної допомоги № 723 від 26 квітня 2024 року, платіжної інструкції № 0433380000 від 10 травня 2024 року, витягу з акту про надання юридичної допомоги від 03 квітня 2024 року, згідно якого сторони погодили надання послуг за позовом до [PERSON] в розмірі 17000 грн (надання усної консультації 4000 грн, підготовка пропозиції 1000 грн, складання позовної заяви 12 000 грн). Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить з приписів ст. 137 ЦПК України. Згідно з ч.ч. 1-6 ст ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно зч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Визначаючи суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року в справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року в справі «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року в справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року в справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Враховуючи викладене вище та зважаючи на складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, слід дійти висновку про не співмірність розміру заявленого до стягнення витрат на професійну правничу допомогу у сумі 17 000 грн 00 коп. який є завищеним. Суд, вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн 00 коп., з урахуванням вимог ст.ст. 137, 141 ЦПК України, а саме з урахуванням критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, та обґрунтованості таких витрат відповідно до предмета спору.

Outcome: partial