Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-12 00:00:00

05.02.2024 року до суду звернулась позивач, [PERSON] , з позовом про стягнення аліментів до відповідача, [PERSON] 07.02.2024 року отримані відомості із Єдиного державного демографічного реєстру про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 08.02.2024 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників розгляду справи на 20.03.2024 року. 20.03.2024 року розгляд справи відкладений на 15.04.2024 року в зв`язку з неявкою в судове засідання учасників розгляду справи. 15.04.2024 року розгляд справи відкладений на 13.06.2024 року за клопотанням представника відповідача. Відповідачем відзив на позовну заяву не наданий. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України.. 13.06.2024 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за минулий час з липня 2022 року, та стягувати їх в подальшому, щомісячно, до досягнення сином повноліття. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: 15.11.2019 року вона уклала шлюб з відповідачем по справі. 05.07.2022 року за рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області шлюб між ними розірваний. З відповідачем вони мають сина - [PERSON] , [INFO] . Вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням змінити своє ставлення до дитини та надавати матеріальну допомогу, але її прохання залишались поза увагою. Станом, на дату подання позову в добровільному порядку вирішити питання про матеріальне утримання дитини з відповідачем позитивного результату не надало, що й стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Також пояснила, що відповідач нічим їй з сином не допомагає. Коли відповідачеві було потрібно він усиновив дитину, а на даний час син йому не потрібний. Їхній син навчається в м. Києві, так як не має достатнього матеріального забезпечення працює. Тому просить задовольнити позовні вимоги. Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував. Свої заперечення обґрунтовує тим, що їх з позивачкою син фактично проживає не з матір`ю , свого часу будучи неповнолітнім він втік від матері та проживав окремо в Польщі. Син наробив боргів і до нього приходили люди та вимагали повернути борги сина із застосуванням погроз. Він є особою з інвалідністю, з прибутків отримує лише пенсію. На його утриманні перебуває мати похилого віку. Крім того він просив сина допомоги в налаштуванні програми мобільного телефону, для прискорення отримання належних йому коштів, але син провів налаштування на свою користь і таким чином звернув на свою користь належні йому кошти. Представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог, виходячи з того, що позивачка не змогла навіть сказати чи її син навчається чи працює. Крім того її довірителю відомо, що син позивачки працює і отримує прибуток більший ніж її довіритель. В зв`язку з неналежною поведінкою дитини вони будуть ініціювати питання про скасування усиновлення. Вважає, що потрібно зобов`язати позивачку надати докази того, чи її син працює, чи навчається та який прибуток він отримує. Її довіритель виплачує значний кредит, який він змушений був взяти для повернення в Україну. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 листопада 2019 року. 05.07.2022 року за рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області шлюб між сторонами розірваний, що підтверджується копією рішення суду Також судом встановлено, що сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. В позовній заяві позивач вказує, що домовитись з відповідачем щодо матеріальної допомоги на утримання сина не вдалось. З чого суд приходить до висновку, що існують підстави для стягнення аліментів, оскільки порушуються права дитини щодо матеріального утримання обома батьками. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України - розірвання шлюбу між батьками, окреме проживання їх від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття. При цьому сторони не заперечують факту, що дитина - [PERSON] , [INFO] , усиновлений відповідачем. Відповідно до ч.1,2 ст. 207 СК України - усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя. Таким чином усиновлена дитина набуває прав рідної дитини усиновлювача і наділяється всіма правами і обов`язками, що і рідна дитина особи, яка здійснила усиновлення. З чого суд приходить до висновку, що позивачка має право на отримання від відповідача аліментів на утримання сина до досягнення останнім повноліття. Відповідно до п. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу матері, батька і (або) в твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1. 2 ст. 182 СК України - При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів 4) інші обставини, що мають істотне значення. 2. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 1, ст. 183 СК України - Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної ради України № 789 ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя необхідний для фізичного , розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки та інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя. необхідних для розвитку дитини. Вирішуючи питання про розмір стягуваних аліментів судом враховується, що сторони є особами працездатного віку. Доказів про розмір отримуваних прибутків суду не надали. Відповідач заперечуючи проти розміру аліментів, який визначений позивачкою, посилається на те, що він є інвалідом, на його утриманні перебуває мати похилого віку, та що син отримує прибуток більший за нього. Проте доказів, що дитина отримує будь-який в тому числі більший прибуток ніж відповідач суду не надано. Відповідачем надані документи, що його мати отримує пенсію за віком, але не надані докази того, що мати перебуває на його утриманні. Виходячи з вищевикладеного, враховуючи, що син сторін є неповнолітнім, та що відповідач є інвалідом другої групи, як ветеран війни - інвалід війни ІІ групи, суд виходячи із заявлених позовних вимог вважає за можливе задовольнити позовні вимоги частково та стягнути з відповідача на ім`я позивачки аліменти на утримання сина в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% від встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Визначаючи розмір аліментів в даному розмірі суд, з урахуванням обов`язку матері утримувати свою дитину, вважає, що стягнення аліментів в даній сумі буде необхідним та достатнім для гармонійного розвитку дитини даного віку. наявність у відповідача кредиту не є підставою для відмови у стягненні аліментв, або зменшення розміру їх стягнення. оскільки кредит отримувався відповідачем "на подорожі", а не для задоволення потреб першої необхідності. Доводи відповідача про те, що дитина не проживає разом з матір`ю, суд вважає несуттєвими для вирішення вимог про стягнення та розмір аліментів, оскільки будь-яких доказів того, що неповнолітній син не перебуває на утриманні матері суду не надано. А доводи того, що син неналежним чином себе поводить не є підставою для відмови у стягненні аліментів, оскільки усиновивши дитину, як вже зазначалось вище, відповідач повинен був належним чином здійснювати її виховання. Тобто поведінка дитини є наслідком виховання, в тому числі відповідача. Посилання представника відповідача на те, що ними буде ініціюватись питання про скасування усиновлення не є підставою для відмови у стягненні аліментів, оскільки ні на час подання позову, ні на час розгляду справи відповідач будь-яких заходів щодо скасування усиновлення не вживав. І навіть при поданні такого позову, до набрання рішенням законної сили позивач має право на отримання аліментів від відповідача на утримання дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України,- аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України - Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Позивачка просить стягнути із відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина в тому числі і за минулий час, починаючи з липня 2022 року, але будь-яких доказів про те, що нею вживались заходи щодо одержання аліментів з відповідача за попередній період, але вона не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати, суду не надала. В судовому засіданні дані вимоги позивачка не обґрунтувала. Розірвання шлюбу між сторонами не є підставою для стягнення аліментів, оскільки предметом доказування в даному спорі є не здійснення матеріального утримання дитини одним із батьків (батьками), а не припинення шлюбних відносин. Відповідно до вхідного реєстраційного номеру позивачка звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів 05.02.2024 року. Тому аліменти на утримання дитини суд вважає за потрібне стягнути саме з цієї дати і не вбачає підстав для стягнення аліментів за минулий період. Відповідно п. 1 ч.1 ст. 430 ЦПК України - Суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах платежу за один місяць. На підставі чого суд вважає за можливе допустити негайне виконання рішення суду про стягнення з відповідача аліментів в межах платежу за один місяць Відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судоовго збору віднести на рахунок держави, оскільки сторони звільненні від сплати судововго збору відповідно до ст. 5 ЗУ "Про Судовий збір" позивачка за подання позову про стягнення аліментів, а відповідач як інвалі ІІ групи.

Outcome: partial