Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-30 00:00:00

Позивач [PERSON] 07.03.2024 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом, який під час розгляду справи уточнювала та у відповідності до останньої редакції від 05.06.2024 року пред`явленої до Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса, [PERSON] , про скасування постанови державного нотаріуса та встановлення факту прийняття спадщини, позивачка просить суд: - скасувати постанову державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Білик О.Г. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22.02.2024 року; - встановити факт прийняття спадщини дружиною спадкодавця [PERSON] , 1925 року народження, [PERSON] , [INFO] в цілому: на залишок невиданої нотаріусом частки 1/4 житлового будинку, житловою площею 40,5 кв.м. та надвірних споруд, розташованих за адресою: [ADDRESS] та на залишок невиданої нотаріусом 1/4 частки земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що 21.02.2024 року нею подана заява до Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, яка зареєстрована за вхідним номером 394/0214 щодо видачі додаткового свідоцтва в рамках спадкової справи №1896/2009 про право на спадщину за законом для завершення спадкування майна, що складається з: 1/4 частки житлового будинку під [ADDRESS] та 1/4 частки земельної ділянки, яка розташована по [ADDRESS] . Однак, 22.02.2024 року нею була отримана постанова Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, що розташована за адресою: м.Одеса, вул. Космонавтів, 11-а, про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Згідно змісту якої вбачається, що державний нотаріус Київської державної нотаріальної контори у м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Білик О.Г., розглянувши заяву від 21.02.2024 та документи, що додані щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , встановила, що довидати свідоцтво про право на спадщину за законом, після смерті [PERSON] мені неможливо з наступних підстав: відповідно до ст. 68 Закону України «Про нотаріат», Розділу 2 Глави 10 п.4.14, Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус перевіряє: факт сперті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Як стверджує позивачка, нотаріусом було вказано, що у заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину за вхідним №394/02-14 від 21.02.2024 вказано, що: 30.11.2009 року [PERSON] державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори в рамках спадкової справи № 1896/ 2009 були видані свідоцтва про право на спадщину за законом лише дружині спадкодавця - [PERSON] , на усе спадкове майно: легковий автомобіль марки ВАЗ 2104, 2001 року випуску, кузов (коляска) № [NUMBER] , реєстраційний № [NUMBER] за реєстровим № 1-1952 та на причіп моделі МАЗ 8114, 1988 року випуску, номерний знак [NUMBER] серія ОД, за реєстровим №1-1954. Іншим державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Різой Н.В. в рамках цієї ж спадкової справи №1896/2009, 28.09.2012 року були видані свідоцтва про право власності [PERSON] , на 1/2 частку у справі спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу: на 1/4 частку земельної ділянки за кадастровим номером 5110136900:33:005:0004, за реєстровим № 3-1523; та на 1/4 частку житлового будинку під [ADDRESS] ; на 1/4 частку житлового будинку та на 1/4 частку земельної ділянки не видані свідоцтва про право на спадщину (залишилась відкрита доля для дочки померлого [PERSON] , яка згідно із доданої довідки, зареєстрована за однією адресою з померлим, але не проживає за цією адресою, оскільки з 1993-1994 роках вона постійно проживає за кордоном); спадкове майно, що залишилось невидане після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , складається з: 1/4 частки житлового будинку під [ADDRESS] частки земельної ділянки за кадастровим номером 5110136900:33:005:0004; на день смерті за адресою: [ADDRESS] разом із померлим проживали, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно з іншою довідкою - [PERSON] не проживала разом із померлим. За наслідком чого, позивачка вказує, що відмова державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Білик О.Г. у вчиненні нотаріальної дії, яка викладена у постанові від 22.02.2024 року фактично мотивована тим, що нібито наявні різні довідки і різні позиції Верховного суду, щодо прийняття або неприйняття спадщини спадкоємцями, які зареєстровані та не проживали разом зі спадкодавцем та визначити цей факт можливо лише судом, тому видати свідоцтво про право на спадщину за законом, державному нотаріусу Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Білик О.Г., немає можливості. Позивачка будучи незгодною з вказаною постановою, а також стверджуючи, що за наявними документами вбачається факт, що [PERSON] , [INFO] не мешкала разом з померлим [PERSON] на день його смерті, а відтак не вважається такою, що прийняла спадщину, приймаючи що [PERSON] не вчинено жодної дії з прийняття спадщини, звернулась до суду з даним позовом. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 12.03.2024 року вказану позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві процесуальний строк для усунення недоліків поданого позову. 26.03.2024 року позивачем через представника надано до суду заяву про усунення недоліків поданого позову. Оглянувши подані до суду документи, суддею встановлено, що позивачем належним чином усунуті недоліки поданого позову у відповідності до ухвали судді від 12.03.2024 року, позовна заява відповідає положенням статей 175, 177 ЦПК України, справа підсудна Київському районному суду міста Одеси. За наслідком чого, ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 10.04.2024 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 05.06.2024 року позивачкою надано до суду заяву про часткову зміну предмету позову, разом з позовною заявою в новій редакції, з вищевикладеними вимогами і посиланнями. У підготовчому судовому засіданні 05.06.2024 року судом було ухвалено прийняти вказану заяву до розгляду. 18.06.2024 року до суду від державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Білик О.Г. надійшла заява про визнання позову, розгляд справи за її відсутності, до якої додано копію спадкової справи №1896/2009, заведеної до майна померлого [PERSON] 20.06.2024 року судом у підготовчому судовому засіданні, без видалення до нарадчої кімнати, було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 01.07.2024 року о 09 годині 15 хвилин. У судове засідання призначене на 01.07.2024 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином. Однак, від представника позивача надійшла до суду заява про підтримання заявлених вимог розгляд справи за її відсутності. Від представника Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса в матеріалах справи наявна заява про визнання позову та розгляд справи за його відсутності. Відповідачка [PERSON] про причини неявки суд не повідомила. Згідно з п.2 ч.7 ст. 128 ЦПК України, у\~разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно з відповіддю з відділу адресної довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . За наслідком встановленого зареєстрованого місця проживання відповідача, уся судова кореспонденція суду, у тому числі копія ухвали про відкриття провадження по справі, копія позовної заяви з додатками до неї, судові повістки, скеровувались судом разом з рекомендованим поштовим повідомленням про відправлення поштової кореспонденції на ім`я [PERSON] за вказаною адресою місця реєстрації, яка була повернута до суду без вручення, з підстав адресат відсутній за вказаною адресою. Частиною 8 ст. 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є зокрема день проставлення\~у поштовому\~повідомленні відмітки\~про відмову\~отримати судову\~повістку чи\~відмітки про\~відсутність особи\~за адресою\~місцезнаходження,\~місця проживання\~чи перебування\~особи,\~повідомленою цією\~особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Також, у відповідності до правового висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 10.05.2023 року у справі №755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Таким чином, відповідачка про дату, час і місце проведення розгляду справи повідомлена належним чином, однак,\~у встановлений судом строк не скористалась процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву, про причини неявки до судового засідання суд не повідомила. Підстав для відкладення судового засідання у відповідності до положень статті 223 ЦПК України, судом не встановлено. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Судом враховується, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод»\~(далі\~Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі\~ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Конвенції. Також слід зазначити, що відповідно до\~ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»\~у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі\~ст. 12-2 вказаного Закону\~в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені\~Конституцією України\~та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені\~Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі\~ст. 26 вказаного Закону\~правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до\~Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Враховуючи вищевикладене, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 01.07.2024 року за відсутності сторін по справі та на підставі наявних документів в матеріалах справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов [PERSON] підлягаючим до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України,\~\~ кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1\~ст. 15 ЦК України,\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1\~ст. 16 ЦК України,\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно\~з ч.1 ст. 2 ЦПК України,\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.\~Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.\~Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч.ч. 1-4\~ст. 12 ЦПК України,\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.\~Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом\~. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Згідно з\~ч.1 ст. 76 ЦПК України,\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приймаючи викладені положення, судом встановлено, що позивачка - [PERSON] та [PERSON] починаючи з 28.02.1954 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є батьками: - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується повним витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження за №00010578909 від 05.06.2012 року та повним витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб за №00010588335 від 06.06.2012 року; - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] та повним витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб за №00010578833 від 05.06.2012 року. За час перебування у шлюбі з [PERSON] , [PERSON] набув у власність наступне рухоме та нерухоме майно: - автомобіль марки «ВАЗ 2104», 2001 року випуску, реєстраційний номер № [NUMBER] , дата реєстрації 10.11.2001 року; - причіп модель «МАЗ 8114», 1988 року випуску, рама ;883110, номерний знак [NUMBER] , який належав на підставі технічного талону транспортного засобу, виданого ОРЕВ ДАІ УВС Одеського облвиконкому 30.08.1988 року; - земельну ділянку, площею 0,0618 га, в межах згідно з планом, в тому числі сільськогосподарських угідь 0,0265 га, з них: багаторічних насаджень 0,0265 га, під будівлями, лісами та іншими угіддями 0,0353 га, яка розташована на території [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 5110136900:33:005:0004, яка була передана для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, належала на праві приватної власності на підставі Державного акту на право приватної власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю І-ОД №025615, зареєстрованого 12 грудня 2000 року в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №14/4712, на підставі рішення Одеської міської ради народних депутатів від 10.08.2000 року за №1633-ХХІІІ; - житловий будинок [ADDRESS] , який складається в цілому щ одного шлакобетонного житлового будинку під літ. «А», житловою площею 40,5 кв.м., та надвірних споруд, розташованих на земельній ділянці площею 618, кВ.м., яка знаходиться у приватній власності, кадастровий номер земельної ділянки 5110136900:33:005:0004, який належав на праві приватної власності на підставі договору про право забудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою, посвідченого нотаріусом Одеської державної нотаріальної контори 18.11.1954 року і зареєстрованого в реєстрі за №2-14782, зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 29431554 КП «ОМБТІ та РОН» в книзі:229-54, номер запису: 23052. [INFO] помер [PERSON] . Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 12611265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першоїп`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Відповідно до частин першоїтретьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Приймаючи вищевикладене, за наслідком смерті [PERSON] , померлого [INFO] , відкрилась спадщина на належне останньому вищевказане майно, спадкоємцями до майна якого є: дружина - [PERSON] , та дочки [PERSON] , [PERSON] . Також судом встановлено, що померлий [PERSON] за життя не залишав спадкового договору чи заповіту, що підтверджується інформаційною довідкою зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за №31827214 від 28.09.2012 року. За наслідком чого, спадкування до майна [PERSON] , померлого [INFO] , здійснюється за законом. Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] , в межах шестимісячного строку встановленого законом з дня відкриття спадщини, звернулась до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини за законом до майна померлого чоловіка [PERSON] . На підставі вказаної заяви, державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори заведено спадкову справу №1896/09 до майна [PERSON] , померлого [INFO] . 30.11.2009 року [PERSON] звернулась до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, яка складається з рухомого майна належного померлому [PERSON] , з визнанням, що: автомобіль марки «ВАЗ 2104», 2001 року випуску, реєстраційний номер № [NUMBER] , дата реєстрації 10.11.2001 року; причіп модель «МАЗ 8114», 1988 року випуску, рама [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] ; є особистою приватною власністю померлого. Як вбачається у встановлений законом шестимісячний термін, з дня відкриття спадщини, жоден зі спадкоємців, крім [PERSON] не звертався до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини до майна померлого за законом. Також з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що спадкоємці до майна [PERSON] , померлого [INFO] , які мають обов`язкову частку у спадщині, відсутні. У відповідності до наявної в матеріалах спадкової справи №1896/09, довідки №715, виданої 04.11.2009 року органом самоорганізації населення вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , був зареєстрований [PERSON] , померлий [INFO] , по день смерті, з яким також спільно проживала дружина [PERSON] . На підставі вказаної довідки, державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Агопян В.О. було встановлено, що у встановлений законом шестимісячний строк з дня смерті [PERSON] , ніхто крім [PERSON] , не вчинив дії з прийняття спадщини до майна померлого, інші спадкоємці які вважаються такими, що прийняли спадщину до майна померлого, крім [PERSON] , відповідно до положень статті 1268 ЦК України відсутні. У зв`язку з викладеним, 30.11.2009 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Агопян В.О. були видані на ім`я [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , а саме: за р. №1-1952 про право на спадщину, що складається з автомобіля марки «ВАЗ 2104», 2001 року випуску, реєстраційний номер № [NUMBER] ; за реєстраційним №1-1954 про право на спадщину, що складається з причепу моделлю «МАЗ 8114», 1988 року випуску, рама [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . Також, як вбачається, після смерті [PERSON] залишилась спадщина на належне останньому за час життя нерухоме майно: земельна ділянка, площею 0,0618 га, в межах згідно з планом, в тому числі сільськогосподарських угідь 0,0265 га, з них: багаторічних насаджень 0,0265 га, під будівлями, лісами та іншими угіддями 0,0353 га, яка розташована на території [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 5110136900:33:005:0004; житловий будинок [ADDRESS] . У відповідності до положень статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За наслідком чого, оскільки вищевказане нерухоме майно набуто [PERSON] , померлим [INFO] , в період перебування у шлюбі з позивачкою, суд доходить до висновку, що відповідне майно належало на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , в річних частках. Як вбачається в подальшому, 28.09.2012 року [PERSON] звернулась до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини за законом щодо нерухомого майна належного померлому чоловіку [PERSON] , видачу свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частину вищевказаного майна, яке перебувало у праві спільної сумісної власності подружжя. Додатково, 28.09.2012 року до Третьої Одеської державної нотаріальної контори надійшла заява від [PERSON] про відмову від прийняття спадщини за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . Також, станом на цей період звернення [PERSON] до державної нотаріальної контори, в наданих до суду копіях матеріалів спадкової справи, наявна довідка №324 від 25.04.2012 року видана Органом самоорганізації населення мікрорайону «10 станція Великого Фонтану» у місті Одесі, якою засвідчено, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: дружина власника [PERSON] , [INFO] , починаючи з 24.10.1964 року, та дочка власника [PERSON] , [INFO] , починаючи з 15.04.1988 року. На підставі викладеного, вказаного звернення позивачки, державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Різой Н.В. було видано на ім`я [PERSON] наступні свідоцтва: - 28.09.2012 року свідоцтво про право власності, зареєстроване в реєстрі нотаріальних дій за №3-1523, відповідно до якого [PERSON] , як дружині померлого [PERSON] , належить частка у праві спільної сумісної власності на майно - земельну ділянку, площею 0,0618 га, в межах згідно з планом, в тому числі сільськогосподарських угідь 0,0265 га, з них: багаторічних насаджень 0,0265 га, під будівлями, лісами та іншими угіддями 0,0353 га, яка розташована на території [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 5110136900:33:005:0004; - 28.09.2012 року свідоцтво про право власності, зареєстроване в реєстрі нотаріальних дій за №3-1527, відповідно до якого [PERSON] , як дружині померлого [PERSON] , належить частка у праві спільної сумісної власності на майно - житловий будинок [ADDRESS] ; - 28.09.2012 року свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі нотаріальних дій за №3-1525, відповідно до якого [PERSON] прийняла у спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , 1/4 частку нерухомого майна - земельної ділянки, площею 0,0618 га, в межах згідно з планом, в тому числі сільськогосподарських угідь 0,0265 га, з них: багаторічних насаджень 0,0265 га, під будівлями, лісами та іншими угіддями 0,0353 га, яка розташована на території [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 5110136900:33:005:0004; - 28.09.2012 року свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі нотаріальних дій за №3-1529, відповідно до якого [PERSON] прийняла у спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , 1/4 частку нерухомого майна житлового будинку [ADDRESS] . Також, державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Різой Н.В. у виданих свідоцтвах про право на спадщину за від 28.09.2012 року, зареєстрованих за р. №3-1525, №3-1529, визначено, що інша належна 1/4 частка нерухомого майна: земельної ділянки, площею 0,0618 га, яка розташована на території [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 5110136900:33:005:0004, та 1/4 частка житлового будинку [ADDRESS] , належне на праві власності [PERSON] , померлому [INFO] , підлягає успадкуванню за законом спадкоємцю дочкою померлого спадкодавця [PERSON] , [INFO] , якою свідоцтва про право на спадщину не отримані. Надалі, [PERSON] , вважаючи, що [PERSON] , [INFO] , не вчинила дій з прийняття спадщини та не вважається такою, що прийняла спадщину до майна [PERSON] , померлого [INFO] , звернулась 21.02.2024 року до Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі з заявою про видачу свідоцтва про право на залишок спадщини за законом після смерті [PERSON] , померлому [INFO] , а саме: 1/4 частку земельної ділянки, площею 0,0618 га, яка розташована на території [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 5110136900:33:005:0004, та 1/4 частку житлового будинку [ADDRESS] . Однак, 22.02.2024 року державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі Білик О.Г. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , а саме на: 1/4 частку земельної ділянки, площею 0,0618 га, яка розташована на території [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 5110136900:33:005:0004, та 1/4 частку житлового будинку [ADDRESS] . Державним нотаріусом вказано зокрема, що на 1/4 частку житлового будинку та на 1/4 частку земельної ділянки не видані свідоцтва про право на спадщину (залишилась відкрита доля для дочки померлого [PERSON] , яка згідно із доданої довідки, зареєстрована за однією адресою з померлим, але не проживає за цією адресою, оскільки з 1993-1994 роках вона постійно проживає за кордоном); спадкове майно, що залишилось невидане після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , складається з: 1/4 частки житлового будинку під [ADDRESS] частки земельної ділянки за кадастровим номером 5110136900:33:005:0004; на день смерті за адресою: [ADDRESS] разом із померлим проживали, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно з іншою довідкою - [PERSON] не проживала разом із померлим. За наслідком чого державним нотаріусом зазначено, що наявні різні довідки і різні позиції Верховного суду, щодо прийняття або неприйняття спадщини спадкоємцями, які зареєстровані та не проживали разом зі спадкодавцем та визначити цей факт можливо лише судом, тому видати свідоцтво про право на спадщину за законом, державному нотаріусу Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Білик О.Г., немає можливості. Позивачка будучи незгодною з вказаною постановою державного виконавця та вважаючи наявними підстави для видачі їй свідоцтва про право на залишок невиданої спадщини в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , звернулась до суду з цим позовом. Приймаючи викладене, судом встановлено, що позивачка будучи дружиною [PERSON] , померлого [INFO] , здійснила дії з прийняття спадщини до майна останнього. Однак, наразі залишилось невидане після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , спадкове майно, що складається з: 1/4 частки житлового будинку під [ADDRESS] частки земельної ділянки за кадастровим номером 5110136900:33:005:0004; яке державний нотаріус вважає таким, що може вважатись прийнятим дочкою померлого спадкодавця [PERSON] , [INFO] , оскільки за наданими документами вбачається, що остання була зареєстрована з [PERSON] за однією адресою станом на день його смерті. Як вже судом зазначалось, згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 12611265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першоїп`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Відповідно до частин першоїтретьої статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з\~п.п.3.19\~ 3.20\~пункту 3\~глави 10\~розділу ІІ\~Порядку вчинення\~нотаріальних дій\~нотаріусами України,\~зареєстрованого в\~Міністерстві юстиції\~України 22.02.2012\~року за\~№282/20595,\~затвердженого наказом\~Міністерства юстиції\~України від\~22.02.2012\~року за\~№296/5,\~спадкоємець,\~який постійно\~проживав із\~спадкодавцем на\~час відкриття\~спадщини,\~вважається таким,\~що прийняв\~спадщину,\~якщо протягом\~строку,\~встановленого статтею\~1270\~Цивільного\~кодексу,\~він не\~заявив про\~відмову від\~неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Частиною першою статті\~29 ЦК України\~визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. При виборі місця проживання виявляється воля особи, право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає, у той час коли під тимчасовим місцем проживання розуміється місце перебування фізичної особи де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема, у готелі чи у санаторії тощо). Тимчасова відсутність може бути безперервною, однак не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», в редакції станом на час відкриття спадщини, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією ( 254к/96-ВР ),\~законами чи\~міжнародними договорами\~України,\~або підставою\~для їх\~обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. Відповідно до статті\~3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», у вказаній редакції, місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. У постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17 (провадження № 61-38452ск18), від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19)\~та\~від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц (провадження № 61-3620св21) зроблено висновок про те, що державна реєстрація спадкоємця у спірному житловому будинку сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті спадкодавця за адресою реєстрації. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що може бути відмінним один від одного (постанови Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 12 січня 2022 року у справі № 446/53/16-ц (провадження № 61-11488св21)). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Відповідно до частини шостої статті 1 Закону України «Про нотаріат» вчинення нотаріальних дій за кордоном покладається на консульські установи України, а у випадках, передбачених чинним законодавством, на дипломатичні представництва України. Вказаний висновок узгоджується з висновками викладеними Верховним Судом у постанові від 15.06.2022 року по справі №454/3550/18. Висновок про те, що державна реєстрація спадкоємця у спірному житловому будинку сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті спадкодавця за адресою реєстрації, також підтверджується висновками Верховного Суду у постанові від 12.06.2023 року по справі №342/1447/20. Отже, нотаріусом під час постановлення оспорюваної постанови, для встановлення чи є [PERSON] такою, що прийняла спадщину за правилами ч.3 ст. 1268 ЦК України, підлягало встановленню не лише факт реєстрації місця проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON] , померлим [INFO] на час відкриття спадщини, а також обставини чи фактично проживала спадкоємець разом зі спадкодавцем за його місцем реєстрації, що може бути відмінним один від одного, а у разі відмінності встановленню чи були вчинені [PERSON] дії з прийняття спадщини шляхом подання відповідної заяви. Поряд з цим, як вбачається, спірна постанова державного нотаріуса від 22.02.2024 року вказані обставини та обґрунтування не містить. Як вже судом встановлено, з поданих державним нотаріусом до суду матеріалів спадкової справи №1896/2009, заведеної до майна [PERSON] , померлого [INFO] , вбачається, що починаючи з дня відкриття спадщини до майна спадкодавця, тобто з 05.05.2009 року, [PERSON] , як дочка спадкодавця та спадкоємець першої черги за законом, не здійснювала дій зі звернення до нотаріуса з заявою про прийняття чи відмову від прийняття спадщини. Також матеріали справи не містять, що починаючи з 05.11.2009 року по цей час, [PERSON] вчинялись будь-які дії з поновлення пропущеного строку на подання заяви з прийняття спадщини до майна [PERSON] , померлого [INFO] . Будь-яких даних про вчинення [PERSON] , як дочкою спадкодавця та спадкоємцем першої черги за законом, будь-яких дій з подання заяви про прийняття спадщини до майна [PERSON] , померлого [INFO] , державним нотаріусом у спірній постанові від 22.02.2024 року також не встановлені та не визначені. Щодо доводів державного нотаріуса про те, що [PERSON] може вважатись такою, що прийняла спадщину на підставі положень ч.3 ст. 1268 ЦК України, суд зазначає наступне. У відповідності до наявної в матеріалах спадкової справи №1896/2009 довідки №715, виданої 04.11.2009 року Органом самоорганізації населення мікрорайону «10 станція Великого Фонтану» у місті Одесі вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , був зареєстрований та мешкав [PERSON] , 1925 року народження, по день смерті [INFO] . Засвідчено, що разом з [PERSON] спільно проживала його дружина [PERSON] . Також в матеріалах спадкової справи наявна довідка №324 від 25.04.2012 року видана Органом самоорганізації населення мікрорайону «10 станція Великого Фонтану» у місті Одесі, якою засвідчено, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: дружина власника [PERSON] , [INFO] , починаючи з 24.10.1964 року, та дочка власника [PERSON] , [INFO] , починаючи з 15.04.1988 року. Отже, станом на час смерті [PERSON] , померлого [INFO] , з останнім за його місцем реєстрації та проживання: [ADDRESS] , були також зареєстровані: дружина [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] . Поряд з цим, у відповідності до наданої до суду довідки Органу самоорганізації населення мікрорайону «10 станція Великого Фонтану» у місті Одесі від 22.11.2023 року за №53, за підписом керівника [PERSON] , засвідчено, що станом на 15.05.2009 року за адресою: [ADDRESS] , були зареєстровані наступні особи: [PERSON] [INFO] ; [PERSON] [INFO] ; [PERSON] [INFO] . Разом з тим зазначено, що станом на дату смерті [PERSON] [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , проживали лише дві особи: [PERSON] , 1925 року народження, та [PERSON] , 1935 року народження. У вказаній довідці засвідчено, що [PERSON] не проживає за вказаною адресою з 1993 року, з моменту її виїзду за кордон на постійне місце проживання. У довідці Органу самоорганізації населення мікрорайону «10 станція Великого Фонтану» у місті Одесі від 22.11.2023 року за №53, підтверджено, що така саме довідка надавалась [PERSON] у 18.12.2012 році, комітет ОСОН КМ «10 СТ.В.Ф.» провів опитування сусідів. Додатково проінформовано, що довідка №324 від 25.04.2012 органу самоорганізації населення комітету мікрорайону «10 станція Великого Фонтану» у м.Одесі містить інформацію щодо зареєстрованих осіб за адресою: [ADDRESS] , а не про осіб які фактично проживали з померлим [PERSON] . Стороною позивача також надано до суду акт про не проживання [PERSON] за місцем реєстрації: [ADDRESS] , складений 21.11.2023 року громадянами: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , якими засвідчено, що під час огляду будинку [ADDRESS] , який складається в цілому щ одного шлакобетонного житлового будинку, житловою площею 40,5 кв.м., та надвірних споруд, розташованих на земельній ділянці, площею 618 кв.м., громадянка [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за даною адресою, фактично не проживає, так як знаходиться за кордоном починаючи з 1994 року по теперішній час. Також засвідчено що особистих речей громадянки [PERSON] , за вказаною адресою не виявлено, спільне господарство не веде, спальні місця та інші ознаки, які можуть вказати на фактичне мешкання громадянки [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , відсутні. Будь-яких інших доказів, у тому числі в спростування вказаних обставин, матеріали справи не містять, відповідачем [PERSON] в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано. Згідно з\~ч.1 ст. 76 ЦПК України,\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування \~. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. \~Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. \~Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~ Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у пункті 45 рішення у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року та у рішенні по справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «… суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте, таке доведення може випливати із співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів…». Також судом приймається, що до одних з основних засад (принципів) цивільного судочинства належить диспозитивність. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Враховуючи вказані положення, надаючи оцінку вищевказаним доказам та обставинам в цілому, суд вважає підтвердженим належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, факт того, що [PERSON] , [INFO] , будучи зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] , станом на час смерті [PERSON] , померлого [INFO] , фактично за даною адресою не проживала, а відтак не належить до кола осіб, які вважаються такими, що прийняли спадщину у відповідності до положень ч.3 ст. 1268 ЦК України. Також вказані докази свідчать про те, що позивачка [PERSON] , [INFO] , як дружина [PERSON] , померлого [INFO] , вчинила усі належні дії з прийняття спадщини до майна спадкодавця, як спадкоємець першої черги, а також була зареєстрована та фактично проживала зі спадкодавцем за однією адресою. Частиною 2 статті 1258 ЦК України передбачено, що кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених\~статтею 1259\~цього Кодексу. Враховуючи вищевикладене в цілому, а також визнання державним нотаріусом позову, суд вважає необґрунтованою відмову державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі Білик О.Г. у вчиненні нотаріальної дії з видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке належало [PERSON] , померлому [INFO] , за наслідком чого наявні підстави для скасування постанови державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Білик Олени Георгіївни про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22.02.2024 року, а також приймаючи приписи статті 1258 ЦК України, є встановленим факт, що спадщина, яка залишилась після смерті [PERSON] , 1925 року народження, померлого [INFO] , прийнята його дружиною, як спадкоємцем за законом, [PERSON] , [INFO] , в цілому: на залишок невиданої державним нотаріусом частини нерухомого майна належного спадкодавцеві - частку житлового будинку, житловою площею 40,5 кв.м. та надвірних споруд, розташованих за адресою: [ADDRESS] ; на залишок невиданої державним нотаріусом частини нерухомого майна належного спадкодавцеві - частку земельної ділянки, площею 0,0618 га, яка розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 5110136900:33:005:0004. Додатково розглядаючи заявлені вимоги, судом враховується, що статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що\~нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. У\~постановах Верховного Суду від 19 березня 2018 року у справі № 754/16825/15-ц (провадження № 61-3156св18) та від 17 березня 2021 року у справі № 761/36415/18 (провадження №\~61-15155св20) зазначено, що\~тлумачення статті 50 Закону України «Про нотаріат» свідчить, що при задоволенні позову про оспорення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії суд не може зобов`язати нотаріуса вчиняти нотаріальні дії, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону України «Про нотаріат» і належать до його компетенції. В постанові від 30 червня 2021 року у справі № 761/40184/16-ц (провадження № 61-5802св19) Верховний Суд сформулював такі правові висновки. Законодавець передбачає можливість оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні, нотаріальних актів до суду (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»).\~У такому разі позовні вимоги можуть бути пред`явлені безпосередньо до нотаріуса. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19) зазначено, що закріплене у статті 50 Закону України «Про нотаріат» право на оскарження нотаріальної дії може бути реалізоване у тому випадку, якщо звернення з такою вимогою може привести до відновлення порушеного права або інтересу безвідносно до дослідження правомірності дій інших осіб. У порядку цивільного судочинства розглядаються вимоги про оскарження дій нотаріуса лише у разі відсутності спору про право між учасниками цивільних правовідносин. Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Відповідач це особа, яка, на думку позивача порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач залучається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2020 року в справі № 175/1941/16-ц (провадження № 61-19798св18) вказано, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2021 року в справі № 227/5540/18 (провадження № 61-3521св20) зазначено, що нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних цій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Верховний Суд у постанові від 18 січня 2023\~року по справі № 711/3792/21 зазначив, що якщо право позивача оспорюється іншими учасниками конкретних цивільних правовідносин, які вважають, що вчинення чи невчинення певної нотаріальної дії вплине на їх права та обов`язки, такий спір підлягає вирішенню саме між особою, яка безпосередньо брала участь у нотаріальному процесі, та особою, яка оспорює права, що виникають на підставі вчиненої нотаріальної дії. Вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи. В\~постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2018 року у справі № 754/16825/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 березня 2021 року у справі № 761/36415/18 зазначено, що\~тлумачення статті 50 Закону України «Про нотаріат» свідчить, що при задоволенні позову про оспорення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії суд не може зобов`язати нотаріуса вчиняти нотаріальні дії, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону України «Про нотаріат» і належать до його компетенції. Приймаючи вищевикладене в цілому, суд доходить до висновку, що позивачем належним чином обрано спосіб захисту порушених прав та інтересів, які встановлені судом, за наслідком чого підлягають захисту та поновленню судом. Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом приймається, що відповідно до\~\~ ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. \~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. \~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. \~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду \~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При вирішенні даного цивільно-правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на\~рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004\~у справі № 1-33/2004. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав\~\~ та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд зазначає наступне. Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.

Outcome: approved