Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-16 00:00:00

29.03.2024 [PERSON] звернулась до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області з позовом до Управління освіти Могилів-Подільської міської ради Вінницької області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, в якому просить стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду у розмірі 391599,19 грн. та моральну шкоду у сумі 20000,00 грн. у сумі 403 000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказує, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем та наказом № 83-к від 05.10.2021 була звільнена із займаної посади бухгалтера Управління освіти за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Позивач вказує,\~\~що відповідачем порушено строки виплати належних їй при звільненні сум, оскільки в день звільнення з нею не був проведений повний розрахунок, а саме не були виплачені гроші по лікарняних листах за 2021 рік на загальну суму 5252,68 грн. Оскільки строк затримки розрахунку при звільнені склав 615 робочих днів, тому позивач вважає, що з відповідача також підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені відповідно до\~ст.\~117\~КЗпП України у сумі 386356,51 грн. Також позивач, посилаючись на те, що вона неодноразово зверталась до відповідача з вимогою сплатити належні їй при звільненні кошти в позасудовому порядку, що не мало позитивного результату, просить стягнути з відповідача моральну шкоду у сумі 20000,00 грн., посилаючись на те, що такі неправомірні дії відповідача завдали їй душевного болю та призвели до моральних страждань. Зазначає, що 15.08.2022 їй було встановлено другу групу інвалідності, їй потрібно було перебувати у спокої, а така поведінка відповідача змушувала перебувати її в постійному нервовому потрясінні. Ухвалою судді Могилів-Подільського міськрайонного суду від 02.04.2024 позовну заяву було залишено без руху, надано позивачу строк десять днів для усунення, зазначених в ухвалі недоліків позовної заяви. Ухвалою судді Могилів-Подільського міськрайонного суду від 16.04.2024 відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, роз`яснено сторонам порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання, направлено відповідачу копію позовної заяви з доданими до неї матеріалами. 30.04.2024 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якій представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити. Відзив на позовну заяву в частині, що стосується предмету спору, мотивований тим, що з відповідачем при звільненні здійснено повний розрахунок і після звільнення позивач претензій щодо невиплачених сум до Управління освіти до 26.10.2023 не пред`являла. Також представник відповідача вважає, що позивач пропустила тримісячний строк звернення до суду з даним позовом, визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, оскільки після звільнення позивача минуло більше двох років. Крім того, позивач, обіймаючи в Управлінні освіти посаду бухгалтера, точно була обізнана з сумами, що їй нараховувались та виплачувались за лікарняними листами у 2021 році. 14.05.2024 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій позивач вказує на безпідставність, викладених у відзиві на позовну заяву обставин щодо всієї її трудової діяльності в Управлінні освіти, оскільки такі обставини не є предметом спору. Звертала увагу, що вона є інвалідом, а тому заробітна плата та сума боргу у розмірі 5242 для неї є значною. Позивач, належним чином повідомлена про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, клопотань про розгляд справи в іншому порядку не подавала. Відповідач, належним чином повідомлений про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, клопотання про розгляд справи в іншому порядку не подавав. Вказане відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 8 ст. 178, ч. 5 ст. 279 ЦПК України дає суду підстави для розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до такого висновку. Згідно копії трудової книжки позивача та наказу № 63 від 02.04.1985 відділу народної освіти Могилів-Подільського міськвиконкому [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 03.04.1985 по 05.10.2021 (а.с. 6, 9). Наказом начальника управління освіти Могилів-Подільської міської ради від 05.10.2021 № 83-К позивача звільнено з посади бухгалтера централізованої бухгалтерії управління освіти (код КП 3433) з 05.10.2021 за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України. Також вказаним наказом визначено виплатити [PERSON] компенсацію за невикористану соціальну відпустку на дітей. Підстава видачі наказу: заява [PERSON] від 05.10.2021. З даним наказом позивач ознайомлена, про що свідчить її підпис (а.с. 7). Згідно поданих позивачем історії по картковому рахунку з 01.07.2021 по 31.12.2021, а також копій відомостей нарахування коштів на карткові рахунки співробітників вбачається, що на картковий рахунок позивача заробітна плата після звільнення надходила 12.11.2021, 24.11.2021, 10.12.2021 та 29.12.2021 (а.с. 67, 77-81). Отже, повний розрахунок з позивачем відповідач остаточно провів 29.12.2021, з даним позовом до суду позивач звернулась 29.03.2024. Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу. Відповідно до\~статті 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено\~статтею 117\~КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою\~статті 117 КЗпП України\~обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку\~\~з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України (у редакції чинні на день виникнення спірних правовідносин) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012\~\~у справі № 1-5/2012\~щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України\~у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 зроблено правовий висновок про те, що\~\~середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону\~\~№ 108/95-ВР, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. На вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5\~Закону № 3674-VI, не поширюється та застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Такий правовий висновок міститься в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі 755/12623/19. Суд встановив, що відповідач у наказі від 05.10.2021 № 83-К, з яким під власний підпис була ознайомлена позивач, довів останній про належні їй виплати, серед яких не значиться виплати за період перебування позивача на лікарняних у 2021 році. Також судом встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем проведено 29.12.2021, про що відповідач об`єктивно мала можливість дізнатись, маючи вільний доступ до історії нарахувань на її картковий рахунок. Проте з даним позовом до суду позивач звернулась лише 29.03.2024, тобто з пропуском, встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України строку. При цьому клопотання про поновлення з зазначенням поважності причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом позивач під час розгляду справи не подавала. За таких підстав суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду, встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Оскільки вимога позивача про стягнення моральної шкоди, зважаючи на її обґрунтування, є похідною від заявленої позивачем вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а суд прийшов до висновку про відмову у їх стягненні через пропуск позивачем строку звернення до суду, а відтак не досліджував та не встановлював обставини порушення відповідачем вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України, то і в задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди слід відмовити.

Outcome: dismissed