Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-30 00:00:00

У березні 2024 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила визнати частку квартири за адресою: [ADDRESS] її особистою власністю. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 22 листопада 2003 року від свого імені та від імені свого неповнолітнього сина [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу продала належну їм квартиру та у той же день придбала іншу квартиру по частці кожному. Вказані договори купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Герасимовою Л.С. Право власності на придбану квартиру зареєстровано КП Криворізьке бюро технічної інвентаризації за № 3462689 від 16 грудня 2003 року як спільна сумісна власність позивача та її сина [PERSON] . Позивач планувала подарувати частку своєї квартири сину [PERSON] , але нотаріусом було відмовлено у вчиненні договору дарування, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі і хоча купувала квартиру за свої особисті кошти, які були одержані від продажу належного їй майна та без нотаріальної згоди чоловіка та до прийняття СК України, нотаріус вбачав приховану долю чоловіка. Позивач купувала квартиру за особисті кошти, та хоч і перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, але не проживала з ним однією сім`єю майже відразу після реєстрації шлюбу, а у липні 2006 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. З моменту коли позивач припинила будь-яке спілкування з відповідачем та фактично позбавила його можливості проживати та користуватись квартирою його право на сумісну власність було порушено та у нього виникло право для звернення до суду із позовом про поділ майна подружжя. З 2006 року з моменту розірвання шлюбу за рішенням суду відповідач не проявив бажання про поділ майна, ніяк не підтримував відносини з позивачем, свою згоду на придбання майна не надавав, вважаючи це майно особистою власністю дружини. Ухвалою Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2024 року вказану позовну заяву передано за підсудністю на розгляд до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області. Ухвалою суду від 22 квітня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити в повному обсязі. Крім того, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзив на позов не надав, клопотань про відкладення розгляду справи та/або про розгляд справи у його відсутність від нього не надходило. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. Правом на подання письмових пояснень не скористався. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, що видане 16 лютого 1990 року Жовтневим відділом РАЦСу міста Кривого Рогу, актовий запис № 218 від 16 лютого 1990 року (а.с.14). 07 грудня 2002 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження, що видане 07 грудн 2002 року Виконавчим комітетом Гейківської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, актовий запис № 16 від 07 грудня 2002 року. Після реєстрації шлюбу змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] (а.с.12). Згідно договору\~купівлі-продажу\~від 22\~листопада 2003\~року,\~ [PERSON] та\~ [PERSON] продали,\~а [PERSON] \~купив 2/3\~частини квартири\~за адресою: [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу посвідчено нотаріально приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округ Герасимовою Л.С. за № 5724 (а.с.8). Згідно договору купівлі-продажу від 22 листопада 2003 року, [PERSON] продав, а [PERSON] та [PERSON] купили квартиру за адресою: [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу посвідчено нотаріально приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округ Герасимовою Л.С. за № 5722 (а.с.9). Продаж вчинено за 17000 гривень, які [PERSON] , діюча за [PERSON] , отримала від покупців [PERSON] та [PERSON] повністю до підписання цього договору (п.2 договору купівлі-продажу). Згідно Витягу № 2306278 від 16 грудня 2003 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства Криворізьке бюро технічної інвентаризації, квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] по частці кожному (а.с.10). За рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 липня 2006 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення суду набрало законної сили 24 липня 2006 року (а.с.13). З довідки Комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради Криворізьке бюро технічної інвентаризації № 183948 від 11 грудня 2020 року, вбачається, що в КП ДОР Криворізьке БТІ згідно архівної справи право власності на 1/3 частку квартири за адресою: [ADDRESS] було зареєстроване на ім`я [PERSON] (у шлюбі [PERSON] ) на підставі свідоцтва про право власності, виданого 30 листопада 1995 року Виробничим об`єднаням Кривбасруда ШУ Октябрське згідно розпорядження № 678 від 28 листопада 1995 року; свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 25 лютого 2000 року Першою криворізькою державною нотаріальною конторою, в.о. Другої криворізької державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1-558. Згідно договору купівлі-продажу від 22 листопада 2003 року 1/3 частка квартири відчужена (а.с.6). Згідно відповіді з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 489564 від 13 березня 2024 року, квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 22 листопада 2003 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Герасимовою Л.С. за № 5722 (а.с.21). Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У ст.355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Враховуючи, що спірна квартира придбана під час перебування сторін у шлюбі 22 листопада 2003 року, до набрання чинності\~СК України, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статей\~ КпШС України. Згідно зі\~статтею 22 КпШС України\~майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. У\~статті 24 КпШС України\~передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) зазначено, що застосовуючи норму\~статті 22 КпШС України\~або\~статті 60 СК України\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Конструкція норми статті 22КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Визнаючи право особистої приватної власності одного з подружжя на майно, суд повинен установити той факт, що джерелом його набуття були особисті кошти цієї особи. Такі обставини підлягають доведенню (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 754/2265/17 (провадження № 61-27989св18). Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Так,\~наданими позивачем\~доказами доведено,\~що \~частина квартири\~за адресою:\~ [ADDRESS] \~є особистим\~майном позивача,\~ оскільки\~придбана за\~її особисті\~кошти,\~отримані від\~попередньої реалізації\~власної квартири\~за адресою: [ADDRESS] . Відповідачем вказаного не спростовано та не надано суду доказів того, що він брав участь у придбанні цієї квартири. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити судові витрати між сторонами. Відповідно до\~ст.133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, на підставі вищевикладеного та відповідно до документів, які міститься в матеріалах справи, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1211,220 грн.

Outcome: approved