Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просить визнати недійсним Договір довічного утримання від 12.01.2023 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гайдук Юлією Олександрівною. Позивач мотивує свої вимоги тим, що він є сином [PERSON] та спадкоємцем першої черги за законом. У липні 2023 року позивач дізнався про те, що його батько [PERSON] уклав Договір довічного утримання (догляду) від 12.01.2023 року із відповідачем [PERSON] щодо квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві власності та в якій зареєстровані позивач разом із батьком [PERSON] . Разом з тим, [PERSON] є інвалідом І групи, спірний Договір за його дорученням підписано [PERSON] , у зв`язку із його хворобою (вадами зору), про що зазначено у п. 17 Договору. Отже, у правочині підмінюється воля сторін правочину, зокрема, воля [PERSON] на волю сторонньої особи [PERSON] , тобто вади здоров`я позбавляли [PERSON] . здатності самостійно прочитати Договір та вчинити на ньому підпис, що, на думку позивача, не дає підстав для висновку про доведеність свідомого волевиявлення [PERSON] та розуміння останнім значення, умов Договору, його природи та правових наслідків, тому з огляду на недоведеність волевиявлення [PERSON] на вчинення оспорюваного Договору наявні підстави для визнання такого Договору недійсним відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, що є підставою звернення позивача з даним позовом до суду. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 09 серпня 2023 року відкрито провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гайдук Юлія Олександрівна про визнання договору довічного утримання недійсним. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2023 року у зв`язку із смертю відповідача [PERSON] закрито провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гайдук Юлія Олександрівна про визнання договору довічного утримання недійсним. Постановою Київського апеляційного суду від 14 травня 2024 року скасовано ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2023 року та справу направлено для продовження розгляду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 червня 2024 року головуючим суддею у справі визначено суддю Галагана В.І. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 18 червня 2024 року прийнято матеріали справи до свого провадження та у зв`язку із смертю співвідповідача [PERSON] внесено зміни у склад учасників процесу, у зв`язку із визначенням нового складу суду внесено зміни у порядок розгляду справи. Заперечень щодо порядку розгляду справи сторонами не подано. Відповідачем [PERSON] до суду подано письмовий відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти позову заперечила в повному обсязі, зауважила, що вона знайома з подружжям [PERSON] з 2000-х років, мали дружні відносини між родинами. В жовтні 2022 року дружина [PERSON] захворіла і фізично не могла виконувати догляд за ним. [PERSON] має першу групу інвалідності після перенесення двох інсультів, потребує постійного стороннього догляду, тому його родина звернулась до відповідача з проханням взяти обов`язки по догляду на себе. Маючи чотирьохкімнатну квартиру, [PERSON] здійснив її продаж, придбав дві квартири, одну з яких віддав позивачу [PERSON] . Позивач по справі, будучи сином [PERSON] , проявив байдуже ставлення до батька та його потреб, не здійснював за ним догляду, не допомагав погашенню заборгованості за житлово-комунальні послуги, перешкоджав батькові у продажі дачі задля погашення заборгованості, маючи безпідставні претензії на його майно. Позивач не зареєстрований за адресою квартири [ADDRESS] , що підтверджено довідкою про реєстрацію осіб за вказаною адресою. Крім того, відповідачем зауважено про повне дотримання сторонами Договору та нотаріусом чинного законодавства під час укладення, посвідчення спірного Договору. (а.с 70-74) Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до пункту другого частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч.1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного Кодексу України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (ч.1 та ч.4 ст. 334 Цивільного кодексу України). Судом встановлено, що на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бузиновською Р.К. від 10.03.2000 року, реєстровий номер № 668, власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] . (а.с. 9). За даними Довідки Управління праці та соціального захисту населення від 20.09.2010 року № 3645, [PERSON] має інвалідність І групи, загальне захворювання. (а.с. 22) 31.03.2021 року та 27.12.2022 року [PERSON] надав нотаріально посвідчені довіреності, якими уповноважив [PERSON] бути його представником у всіх установах будь-якої форми власності на представлення прав та законних інтересів довірителя у вирішенні вказаних у довіреностях питань. (а.с. 87, 88) 12.01.2023 року в присутності свідків [PERSON] , [PERSON] між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гайдук Ю.О., за умовами якого відчужувач [PERSON] передав у власність набувачеві [PERSON] квартиру [ADDRESS] , взамін чого набувач [PERSON] зобов`язалась забезпечувати відчужувача житлом, шляхом збереження за ним права на безоплатне довічне проживання в квартирі, яка відчужується за цим договором, з правом користування будь-якою її кімнатою та іншими приміщеннями, а також оплаті набувачем витрат щодо користування утримання та ремонту квартири; забезпечувати відчужувача харчуванням, одягом; відшкодовувати витрати, понесені на надання відчужувану допомоги послугами адвокатів та нотаріусів; здійснювати догляд (опікування) шляхом надання відчужувачу послуг побутового характеру, ремонту побутової техніки, надання догляду у разі хвороби із повним відшкодуванням вартості необхідних лікарських засобів. Набувач зобов`язалась у разі смерті відчужувача поховати його та самостійно здійснити всі витрати на поховання. (а.с. 9-13) Згідно п. 7 Договору, відповідно до Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва в квартирі [ADDRESS] зареєстрована одна особа [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 749 Цивільного кодексу України, у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Згідно п. 17 Договору, сторони стверджують, що вони однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки; вони не обмежені в правах укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають захворюваннями, що перешкоджають усвідомленню суті цього договору, на обліку в психіатричному диспансері не перебувають; укладення цього договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови цього договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; володіють українською мовою, що дало їм можливість правильно розуміти сутність цього договору; цей договір не приховує іншого правочину (не є удаваним) і спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним (не є фіктивним); їм відомо про відповідальність кожного за надані документи та необхідну інформацію нотаріусу для укладення цього договору; цей договір, складений нотаріусом з урахуванням умов, визначених сторонами, та умов, які є обов`язковими. У зв`язку із вадами зору відчужувача договір прочитаний вголос набувачем, запрошеними відчужувачем свідками та нотаріусом. Договір зрозумілий та схвалений сторонами. Відповідно до п. 29 Договору, відчужував та набувач стверджують, що у них відсутні заперечення щодо кожної з умов правочину, вони однаково розуміють значення, умови цього правочину та його правові наслідки, про що свідчать особистий підпис набувача та підпис [PERSON] , [INFO] , яка підписала за дорученням відчужувача у його присутності, у присутності запрошених відчужувачем свідків, у присутності набувачата в присутності нотаріуса. Зміст цього договору та зміст вказаних в п. 24 цього договору статей їм зрозумілий, питань, які б залишилися незрозумілими для них, немає. Зміст посвідчуваного правочину відповідає вимогам закону і дійсним намірам сторін. Відповідно до п. 32 Договору, цей договір прочитаний особисто [PERSON] , запрошеними свідками та нотаріусом уголос для [PERSON] . Зміст договору сторонам зрозумілий та відповідає їх волі, в чому [PERSON] розписується особисто, а підписання цього договору за [PERSON] у зв`язку з вадами дору, за його дорученням у його присутності, у присутності запрошених відчужувачем свідків, у присутності набувача та в присутності нотаріуса здійснюється [PERSON] , яка ознайомлена нотаріусом з вимогами ст. 8 Закону України «Про нотаріат», щодо поширення на неї обов`язку дотримання нотаріальної таємниці. Згідно матеріалів спадкової справи № 15/2023, заведеної приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гайдук Ю.О., [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про смерть, виданим Департаментом з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 05 вересня 2023 року, актовий запис № 334. (а.с. 155) 05.10.2023 року [PERSON] подано нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] на підставі заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лещінер Ю.В. від 15.08.2023 року, реєстрові номер № 725, 726, яким спадкоємець на випадок своєї смерті заповів все своє майно [PERSON] (а.с. 151, 162) 17.11.2023 року [PERSON] подано нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] як спадкоємець першої черги за законом. (а.с. 166) 15.01.2024 року [PERSON] подано нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] (а.с. 169) Відповідно до статі 744 Цивільного кодексу України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації (стаття 745 Цивільного кодексу України). У випадку недодержання встановленої форми укладення договору довічного утримання (догляду) він вважається недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 748 Цивільного кодексу України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу. Момент виникнення прав та обов`язків між сторонами, передбачених договором утримання (догляду), настає з нотаріального посвідчення договору. У цей момент також виникає i право власності у набувача щодо майна, яке йому передасться за договором, окрім нерухомого майна, виникнення права власності щодо якого чинне законодавство пов`язує з державною реєстрацією правочину (ст. 334 Цивільного кодексу України). право власності на майно, яке підлягає державній реєстрації, повинно бути зареєстровано у відповідних державних органах, про що у договорі здійснюється відповідний запис. Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України. Тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі. Договір довічного утримання є правочином, тому його чинність пов`язується з вимогами, встановленими для чинності будь-якого правочину (ст. 203 ЦК Цивільного кодексу України). Так, в ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказані правові висновки узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18). У постанові Верховного Суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 міститься висновок про те, що «недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 2 ст. 41 Закону України «Про нотаріат», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, чи приміщенні органів місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями. При вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії. (ч. 2, 3 ст. 43 Закону України «Про нотаріат») Відповідно до статті 44 Закону України «Про нотаріат», під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою. Дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону, що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. (п. 1 Глава 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України) Якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. (ч. 3 ст. 45 Закону України «Про нотаріат») Згідно з пунктом 16 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 (у редакції, чинній на час посвідчення як оспорюваної довіреності, так і оспорюваного договору) нотаріально посвідчувані правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса. Якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено. Якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії є сліпою, нотаріус, крім того, прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка. Якщо сліпа особа письменна, вона сама підписує документ. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) вказано, що «правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію». Якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа (абзац 1 частини четвертої статті 207 ЦК України). Аналіз абзацу 1 частини четвертої статті 207 ЦК України свідчить, що у певних випадках допускається підписання правочину іншою особою, якщо сторона правочину має різного роду вади, що заважають їй це зробити. У цьому разі порядок підписання іншою особою правочину регламентується частиною четвертою статті 207 ЦК України. Особа, яка підписує правочин (рукоприкладник), сама не є стороною правочину. Жодних прав і обов`язків щодо правочину, який нею підписується, в неї не виникає. Її роль зводиться виключно до заповнення певної вади особи, яка є стороною правочину. Як убачається з матеріалів справи, предмет спору становить вимога позивача, як потенційного спадкоємця першої черги після смерті [PERSON] , про визнання недійсним Договору довічного утримання (догляду), посвідченого 12.01.2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гайдук Ю.О., з підстав відсутності здатності [PERSON] за наявності вади зору самостійно прочитати спірний Договір та вчинити на ньому підпис, що, на думку позивача, не дає підстав для висновку про доведеність свідомого волевиявлення [PERSON] та розуміння останнім значення, умов Договору, його природи та правових наслідків, тому з огляду на недоведеність волевиявлення [PERSON] на вчинення оспорюваного Договору наявні підстави для визнання такого Договору недійсним відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. (ч. 1 ст. 69, ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Згідно роз`яснень, наведених у в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним Договору довічного утримання (догляду) від 12.01.2023 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гайдук Ю.О., - оскільки судом встановлено, що волевиявлення [PERSON] щодо відчуження квартири [ADDRESS] було вільним, та підписання Договору іншою особою відповідало його волі, у зв`язку із фізичною неможливістю підписання правочину особисто самим [PERSON] через вади зору, які підтверджено позивачем в розрізі даного спору. Спірний правочин в присутності сторін договору, свідків та нотаріуса неодноразово та в голос було прочитано в присутності відчужувача [PERSON] , слухові здібності якого позивачем не оспорюються, будь-яких заперечень щодо суті правочину, його природи та правових наслідків від відчужувача не надходило, договір підписано сторонами та свідками його укладення/посвідчення, будь-яких порушень укладення Договору, процедури посвідчення судом не встановлено. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: "стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню". Таким чином, з`ясувавши характер спірних правовідносин сторін (предмет та підстави пред`явлених позову), можливості порушення прав позивача та їх захисту в обраний спосіб; чи існує у зазначених осіб обґрунтований цивільний інтерес до об`єкта цивільного права; чи є цивільний інтерес особи порушеним фактом учинення правочину та в чому відповідне порушення полягає; чи є відновлення становища, що існувало до можливого порушення права, тим правовим способом, що ефективно захистить цивільний інтерес особи позивача, - суд приходить до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним досліджуваного Договору довічного утримання (догляду), положення якого відповідають законодавчо визначеним засадам вчинення правочинів, за відсутності факту порушення прав позивача за наслідками укладення спірного Договору довічного утримання. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гайдук Юлія Олександрівна про визнання договору довічного утримання недійсним, є необґрунтованим та не підлягає до задоволення в повному обсязі. В порядку ч. 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з огляду на повну відмову у задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed