Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-17 00:00:00

Заявник через свого представника звернувся до суду із вказаною заявою. В обґрунтування вимог, вказує, що [PERSON] , [INFO] , є його батьком та проживає разом з ним за адресою: [ADDRESS] . Батько є пенсіонером, інвалідом ІІ групи, перебуває на утриманні заявника, оскільки він не може самостійно забезпечити достатній рівень проживання та необхідне лікування. Встановлення факту необхідне заявнику для реалізації прав як особи, яка здійснює догляд за особою з інвалідністю та отримання права користування соціальними гарантіями та пільгами, які передбачені в таких випадках. З огляду на наведене, [PERSON] просить суд встановити факт спільного проживання та перебування на його утриманні батька [PERSON] (особи з ІІ групи інвалідності). В судовому засіданні представник заявника вимоги підтримала, зазначила, що встановлення факту необхідне заявнику для отримання відстрочки від призову та користування іншими соціальними гарантіями. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, в письмовій заяві просив здійснювати розгляд справи без його участі, проти задоволення вимог заперечив. Додатково зауважив, що органом, який здійснює перевірку та встановлює здійснення догляду на непрофесійній основі на території Луцької міської територіальної громади є Департамент соціальної та ветеранської політики Луцької міської ради (законом передбачено позасудовий порядок встановлення опіки на особами з інвалідністю). Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що заявник є сином [PERSON] , [INFO] (а.с.9). Згідно пенсійного посвідчення, [PERSON] є особою з інвалідністю ІІ групи (встановлено довічно) (а.с.12). Частинами першою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5)проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8)смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частинах першій та другій статті 315 цього Кодексу, не є вичерпним. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо). Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2019 року № 161/853/19. Всупереч вищенаведеному, у своїй заяві заявник не навів конкретну мету, задля якої він бажає встановити цей факт, а також виникнення, зміна чи припинення яких саме його особистих чи майнових прав залежать від встановлення судом факту перебування на його утриманні батька. У тексті своєї заяви заявник в загальному вказав, що встановлення факту необхідно заявнику для користування гарантіями та пільгами особи, яка здійснює утримання та догляд за особою з інвалідністю, але в чому саме полягає це значення не розкрив. В ході усного слухання справи представником заявника було повідомлено, що встановлення факту необхідно [PERSON] для отримання відстрочки від призову. З наведеного суд робить висновок, що справжньою метою подання цієї заяви заявником є намагання створити передумови отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз. 13 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», згідно з яким не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: які мають одного із своїх батьків з інвалідністю I чи II групи або одного з батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані їх утримувати (крім випадків, якщо такі особи самі є особами з інвалідністю, потребують постійного догляду, перебувають під арештом (крім домашнього арешту), відбувають покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі). У разі відсутності невійськовозобов`язаних осіб здійснювати догляд за особою з інвалідністю I чи II групи може лише одна особа з числа військовозобов`язаних за вибором такої особи з інвалідністю. При цьому до участі у цій справі в якості заінтересованої особи [PERSON] не було залучено відповідний Територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, у якому заявник перебуває на обліку, адже рішення у цій справі безпосередньо впливає на права та обов`язки цієї особи. Суд підкреслює, що при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі заявником. Суд не вправі за своєю ініціативою і без згоди заявника залучати інших заінтересованих осіб до участі у справі та зобов`язується вирішити справу за тією заявою, що пред`явлена, і стосовно тих осіб, які зазначені у ній (див. постанову Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року №449/1352/15-ц). Вказані обставини є порушенням норм процесуального права і обов`язковою підставою для відмови у задоволенні заяви. Додатково суд вважає за необхідне зазначити, що згідно частини третьої статті 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У частині третій статті 16 ЦК України визначено, що суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Приховування заявником справжньої мети подання заяви та незалучення всіх заінтересованих осіб до участі у справі, свідчить про зловживання ним правом, що є підставою для відмови у захисті цивільного права та інтересу особи на підставі частини третьої статті 16 ЦК України. Крім того, статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Загальні положення щодо отримання та надання соціальних послуг, зокрема і постійного догляду, врегульовані Законом України "Про соціальні послуги " від 7 січня 2019 року за № 2671-VIII (далі по тексту - Закон № 2671-VIII). Вказаним Законом № 2671-VIII визначено категорії осіб, які мають право на отримання соціальної послуги з догляду, надавачів такої соціальної послуги тощо. Суд зауважує, що встановлення постійного догляду за особою похилого віку здійснюється у визначеному законом порядку та оформлюється рішенням відповідного органу на підставі поданих заявником документів. Відтак, для встановлення факту здійснення постійного догляду за особою, яка такого догляду потребує, законом передбачено позасудовий порядок. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Разом з тим, заявником взагалі не зазначено, з яких причин неможливо одержати документ, що посвідчує факт надання ним постійного догляду за батьком за відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд, у компетентному органі соціального захисту, не надав документів про те, що він є надавачем соціальних послуг та/або витягу з реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг, доказів його звернення до органів соціального захисту з заявою про призначення особи, яка буде здійснювати за нею догляд. Заявником також не надано відповідної відмови компетентних органів у вирішенні вищевказаних питань за відсутності судового рішення про встановлення факту перебування на його догляді непрацездатного батька. Підсумовуючи вищевикладене, підстави для задоволення заяви відсутні.

Outcome: dismissed