Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-25 00:00:00

27 вересня 2023 року [PERSON] (далі позивач) звернувся в суд з позовом до [PERSON] (далі відповідачка) та просив суд визнати недійсним договір дарування від 21.09.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Слободян Л.А. в реєстрі за № 912 на 3/4 частини квартири за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] та відповідно скасувати рішення про реєстрацію права власності на вищезазначену квартиру № 31560181 від 26.09.2016 року. Ще однією із вимог позову є визнання недійсною довіреності посвідченої державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Дмитрук Світланою Дмитрівною від 14.09.2016 року за реєстровим номером 6-366 від імені [PERSON] на [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проживав без реєстрації з 13.10.2003 року в квартирі [ADDRESS] разом зі своїми батьками [PERSON] та [PERSON] . Відповідачка (сестра позивача) проживала і проживає окремо зі своє сім`єю. [INFO] померла мати [PERSON] , а [INFO] помер батько [PERSON] Квартира в якій проживали батьки належала їм, але всі документи на квартиру забрала відповідачка. Позивач проживав в квартирі на момент смерті і батьків і проживає в ній зараз, вважає себе власником квартири, це його єдине місце проживання. В травні 2023 року відповідачка надала йому копію договору дарування від 21.09.2016 року згідно з яким батьком подарував їй 3/4 частки квартири. Але сам договір батько не підписував, його підписав від імені батька по довіреності від 14.09.2016 чоловік відповідачки [PERSON] . Договір дарування також містить ряд неточностей, про те, що є інший власник квартири взагалі не зазначено. Довіреність оформлена коли батькові вже було 88 років і він в силу своїх вікових змін не міг повністю усвідомлювати значення своїх дій і наслідків передбачених наданням довіреності. Вважає, що договір дарування та довіреність є недійсними, оскільки порушують ряд статей ЦК України та його право на спадкування. 09 листопада 2023 року представник відповідачки подав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що відповідачка позовні вимоги не визнає, оскільки представник [PERSON] - [PERSON] , на час укладання оспорюваного договору дарування, не перебував у шлюбі із відповідачкою, а тому у його діях відсутній конфлікт інтересів. При нотаріальному посвідченні вказаної довіреності нотаріусом було встановлено особу та перевірено дієздатність довірителя. Матеріали справи не містять доказів зловмисної домовленості між [PERSON] та відповідачкою. Договір дарування було укладено від імені дарувальника уповноваженим представником. Докази наявності обставин, які б свідчили про відсутність повноважень у представника на вчинення оспорюваного договору дарування від імені [PERSON] матеріали справи не містять. На користь наявності волевиявлення дарувальника додатково свідчить зміст заповіту від 12.06.2015 року відповідно до якого єдиною спадкоємицею [PERSON] є відповідачка. На час вчинення усіх оспорюваних правочинів [PERSON] був дієздатним, що підтверджується відсутністю рішення суду про позбавлення його цивільної дієздатності та інформації у нотаріуса про перевірку його цивільної дієздатності на момент вчинення правочину. Отже, відсутні правові підстави для висновку про порушення вимог ст.203, 209, 210, 215, 216, 223, 225, 232 ЦК України про які стверджує позивач у своїй позовній заяві. Відповідачка також заявляє про пропуск позивачем строку позовної давності. Про наявність оскаржуваного договору дарування позивачу було давно відомо ще з 2016 року. Копію вказаного договору на його вимогу відповідачкою раніше надавалось неодноразово, рахунки на оплату комунальних послуг вже давно приходять на її ім`я. Відтак, про наявність оспорюваного договору дарування позивачу було відомо і ним пропущено строк позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. 28 листопада 2024 року позивач надав заперечення на відзив в яких зазначив, що в нього не було неприязних стосунків з батьком, а відповідачка весь час намагалась їх посварити. Чоловік відповідачки ніде не працював як і відповідачка та постійно вимагали гроші в батьків. Вважає, що відповідачка зловмисно домовилась з своїм колишнім чоловіком для того щоб оформити довіреність і дальше договір дарування. 12 березня 2024 року позивач подав заяву про поновлення строку позовної давності, оскільки про наявність договору дарування він дізнався саме в травні 2023 року, коли відповідачка надала копію договору. Про довіреність дізнався з тексту договору дарування, тому просить поновити строк позовної давності. Також 12 березня 2024 року позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, а фактично заяву про збільшення позовних вимог, оскільки окрім вимог про визнання договору дарування та довіреності недійсними також визнати заповіт від імені [PERSON] від 12.06.2015 року посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В., зареєстрований в реєстрі за № 752 недійсним. Підставою для визнання недійсним заповіту позивач зазначає те, що батько його не підписував, перебував в квартирі відповідачки та був змушений під її психологічним тиском погодитись на заповіт. При посвідчені заповіту нотаріусом були порушені вимоги ст. 1235 ЦК України. Стан здоров`я батька станом на 12.05.2015 року дозволяв йому самостійно особисто підписати заповіт. 01 квітня 2024 року представник відповідачки подав доповнення до відзиву з урахуванням вимог у заяві про збільшення позовних вимог. У відзиві відповідачка вказала, що позовну вимогу про визнання заповіту недійсним не визнає, оскільки в матеріалах справи відсутні докази повідомлення як безпосередньо відповідачкою [PERSON] так і через інших осіб спадкодавцю відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню ним заповіту на користь позивача; замовчування обставин, що мали б істотне значення для вчинення заповіту тощо. Доводи сторони позивача в цій частині ґрунтуються виключно на його припущеннях. Відтак, правові підстави для застосування до спірних правовідносин ч.3 ст.203, ст.230 ЦК України - відсутні. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але змушена це зробити через тяжкі обставини. Тобто має бути причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).Докази дефекту волі заповідача позивачем не надані, - відсутні правові підстави для визнання оскаржуваного заповіту недійсним з підстав ч.5 ст.203, ст.233 ЦК України. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України а також ЦК України не містить вимог щодо обов`язкового роз`яснення нотаріусом заповідачу змісту ст.1235 ЦК України. За таких обставин відсутність вказівки у заповіті на роз`яснення заповідачу змісту ст.1235 ЦК України не свідчить про є порушення порядку складання та посвідчення заповіту. Доказів будь-яких порушень глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затв.22.02.2012 року №296/5 (у редакції станом на 12.06.2015 р. щодо порядку складення та/або посвідчення заповіту матеріали справи не містять. Доводи позивача в цій частині ґрунтуються виключено на його припущеннях, які в силу ч.6 ст.81 ЦПК України не мають доказової сили. Ухвалою суду від 04 квітня 2024 року, за клопотанням позивача, до участі в справі в якості співвідповідача залучено [PERSON] . 02 травня 2024 року позивач доповнення до відзиву, а фактично заперечення на відзив на заяву про збільшення позовних вимог, в яких зазначив, що доводи відповідачки є необґрунтовані, батько не хворів аж так, щоб не міг сам підписати заповіт. Жодних медичних документів про стан здоров`я чи дисфункцію руки [PERSON] немає. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , дав покази в яких вказав, що він був присутній при складанні заповіту [PERSON] , також разом з ним в квартирі були: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та нотаріус. З [PERSON] вони були знайомі давно, тому внучка [PERSON] подзвонила і попросила його бути свідком під час складання заповіту. Під час складання заповіту [PERSON] був при свідомості, розумів де знаходиться, всіх впізнавав, але в нього трусились руки. Також свідок вказав, що [PERSON] конфліктував зі своїм сином [PERSON] , бо син випивав. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , дала покази в яких вказала, що сторони виросли в неї на очах, оскільки вони проживали поруч, вони часто зустрічалися. Федір після смерті дружини був дуже пригнічений, він жив з сином [PERSON] , а [PERSON] жила окремо в сусідньому будинку. [PERSON] постійно все контролювала, оскільки батько потребував догляду. Після перелому стегна фізичний стан [PERSON] був важкий, він не міг ходити, вставати, самостійно їсти, тому [PERSON] його забрала до себе де за ним доглядала, свідок це бачила особисто, оскільки часто приходила до них. Після травми в [PERSON] появився тремор в руках. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , дала покази в яких вказала, що після того як Федір захворів, то дочка [PERSON] забрала його жити до себе. Федір не міг ходити, допомоги від сина [PERSON] він не отримував. Ці події були десь в 2014-2015 роки. Федір був при свідомості, впізнавав людей, але в нього дуже тремтіли руки, він не міг нічого втримати в руках, тому [PERSON] його годувала. Свідок це добре відомо, оскільки вона приходила до [PERSON] два-три рази на місяць. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав наведених в позові та в запереченнях, також додатково пояснив, що його батько перебував у доброму здоров`ї, тому він міг самостійно підписати заповіт та він не міг добровільно подарувати свою частку квартири [PERSON] , оскільки батьки обіцяли цю квартиру йому і всі знали, що це його квартира. Оскільки батько залежав від сестри, то вона його психологічним тиском примусила разом зі своїм чоловіком подарувати квартиру. В нього з батьком склались такі стосунки через те, що сестра наговорювала на нього, а насправді батько його дуже любив. Тепер сестра хоче позбавити його єдиного житла, тому просить задоволити його позов. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з мотивів наведених в позовній заяві також додатково пояснила, що [PERSON] склав заповіт поза своєю волею, під впливом відповідачки та тяжких для нього обставин, оскільки на той час проживав у неї. Що стосується довіреності, то він її не підписував та не усвідомлював значення своїх дій. Також у [PERSON] було відсутнє волевиявлення на укладення договору дарування, оскільки з відповідачем [PERSON] в нього були неприязні стосунки, тому він не міг видати його довіреність на підписання цього договору. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити та застосувати строк позовної давності, з підстав наведених у відзиві та у доповненнях на відзив. Також додатково пояснив, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження своїх вимог та підстав позову. Його стосунки з батьком [PERSON] були погані, оскільки позивач вів антисоціальний спосіб життя. Зі слів відповідачки у батька були проблеми з руками, він не міг сам підписати документ, в нього була дисфункція рук. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила в задоволенні позову відмовити, оскільки позивач знав, що батько подарував їй квартиру, вона неодноразово йому про це говорила і всі квитанції про оплату комунальних послуг приходили на її ім`я. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`являвся, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідачка) є рідними братом та сестрою. Їх батьками були [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] , а [PERSON] 21.12.2016 року, що підтверджується копіями свідоцтв про смерть (а.с.68 зв.) [PERSON] зареєстрований з 13.10.2003 року та проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади (а.с.9). Згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 11.07.1996 року, власниками квартири [ADDRESS] були [PERSON] та [PERSON] в рівних долях (а.с.86). Після смерті дружини [PERSON] прийняв спадщину, 07.09.2016 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частку квартири та зареєстрував за собою право власності на вказану частку (а.с.88, 90). Позивач [PERSON] прийняв спадщину після смерті матері, [INFO] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частку квартири та зареєстрував за собою право власності на вказану частку (а.с.97, 99). Всі права щодо прийняття спадщини та її оформлення [PERSON] передав згідно довіреності від 06.09.2016 року [PERSON] (відповідачу та колишньому чоловіку відповідачки), що підтверджується копією довіреності (а.с.72). На той час відповідачка [PERSON] та відповідач [PERSON] вже були розлучені, що підтверджується копією рішення суду від 06.11.2006 року (а.с.35). Як вбачається із копії довіреності, то вона підписана особисто [PERSON] , але з підпису довірителя вбачається, що [PERSON] мав певні проблеми з рукою, оскільки підпис не чіткий та не відповідає тому що в паспорті [PERSON] . Але, вказана до вірність не є предметом спору та позивачем не оспорюється. Позивачем оспорюється заповіт від 12.06.2015 року, який дав [PERSON] на випадок своєї смерті (а.с.143). Отже, заповіт на прохання заповідача цей заповіт складено та записано з його слів. У зв`язку із похилим віком та хворобою заповідача [PERSON] та на його прохання цей заповіт підписано за його дорученням [PERSON] в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] . Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В.Нотаріус зазначив, що заповіт прочитаний уголос заповідачем до його підписання у присутності запрошених свідків. Особи свідків встановлено та їх дієздатність перевірено. Особу заповідача встановлено та його дієздатність перевірено. У зв`язку із похилим віком та хворобою заповідача заповіт посвідчений на дому. На час складання та нотаріального посвідчення заповіту спадкодавець перебував у віці 87 років. У 2014 році він отримав травму перелом стегна, внаслідок чого потребував постійного стороннього догляду. Цей догляд забезпечувала йому відповідачка [PERSON] Спершу у нього вдома за адресою [ADDRESS] , потім у себе вдома за адресою [ADDRESS] . Окрім того, внаслідок похилого віку у спадкодавця був тремор рук: його треба було годувати з ложки, він не міг самостійно нормально писати, вказані обставини підтвердив позивач, відповідачка та свідки. У матеріалах справи є копії паспорту громадянина України спадкодавця, датованого 09.09.1988 р. а також пенсійного посвідчення датованого 16.03.1998 р. У вказаних документах містяться зразки особистого підпису [PERSON] у той період часу, коли у нього не було дисфункції рук. Підписи у цих документах рівні, каліграфічні, однакові. Підписи [PERSON] у пізніші періоди життя є у заяві про видачу свідоцтва на право на спадщину від 06.09.2016 року а також довіреності на представництво його інтересів від 06.09.2016 року. Ці підписи неоднакові, не співпадають ні між собою ані із підписами у паспорті та пенсійному посвідченні. Порівняльний візуальний аналіз зразків підписів спадкодавця [PERSON] у вказаних документах будь-якому сторонньому спостерігачу, який навіть не є експертом та не має спеціальних знань, дає можливість виявити, що рухи рукою спадкодавця у 2016 році були не чіткими. Підписи різняться між собою, а рухи рукою носять хаотичний характер. Вказані ним власноручно цифри часу складання заяви від 06.09.2016 року при написанні зміщаються вниз. Вказане свідчить про те, що людині яка писала було важко керувати рукою. Сторони клопотань про призначення почеркознавчої експертизи не заявляли, хоча таке право сторонам було роз`яснено судом. Отже, на час складання заповіту були наявні підстави для складання заповіту із особливостями визначеними абз. 2 ч 2 ст. 1047 , ч.4 ст.207 ЦК України та п.1.8., 1.11 гл.3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затв.22.02.2012 року №296/5 (у редакції станом на 12.06.2015 р. Стаття 204 ЦК України визначає презумпцію правомірності правочину - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України). Заповіт є одностороннім правочином дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правові наслідки заповіту виникають тільки після смерті особи, яка його склала заповідача. За життя заповідач вправі у будь-який час скасувати заповіт або змінити його. Зміна заповіту відбувається шляхом складання нового заповіту. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (стаття 1234 ЦК України). Відповідно до ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису (частина друга статті 209 ЦК України). Відповідно до ч.4 ст.207 ЦК України якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: невідповідність правочину ЦК України, іншим актами цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; відсутність у особи необхідного обсягу цивільної дієздатності; відсутність вільного волевиявлення та відповідність його внутрішній волі; спрямованість на реальне настання правових наслідків. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Статтею 1257 ЦК України визначено, що нікчемним є заповіт складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Отже, заповіт, який оскаржує позивач, відповідає вимогам ст. 1247 ЦК України, при складанні заповіту та його посвідченні нотаріусом було дотримано вказаних норм законодавства. Також позивачем не надано доказів того, що заповіт слід визнати недійсним на підставі ст. 215 ЦК України, оскільки вимог щодо форми було дотримано, заповіт відповідає ЦК України та іншим актами цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, дієздатність заповідача було перевірено нотаріусом, про що зазначено у заповіті, доказів того, що [PERSON] був недієздатним в момент складання заповіту суду не надано,також не надано суду доказів того, що у [PERSON] було відсутнє вільне волевиявлення на складання заповіту, оскільки він складався у присутності свідків, зачитувався, один зі свідків підтвердив, що [PERSON] був при свідомості і висловлював свою згоду на складення заповіту. Ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 Цивільного кодексу, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки. За змістом статті 233 Цивільного кодексу для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох обставин: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину. Тяжка обставина є оцінювальною категорією і має визначатися судом з урахуванням всіх обставин справи. Особа, яка оскаржує правочин, повинна довести, що за відсутності тяжких обставин або на зазначених умовах вона взагалі б не уклала б такий правочин. У постанові Верховного Суду від 16.07.2019 у справі № 910/5906/18 зазначено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 Цивільного кодексу, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути важка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але змушена це зробити через тяжкі обставини. Тобто має бути причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин). Разом із цим, ВС у справі №461/2565/20 (постанова від 20.07.2022 року) вказав на необхідність поважати волю заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю. Докази дефекту волі заповідача позивачем не надані, а відсутні правові підстави для визнання оскаржуваного заповіту недійсним з підстав ч.5 ст.203, ст.233 ЦК України. У постанові Верховного Суду Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2022 року в справі № 369/1913/17 (провадження № 61-12004св21) вказано, що: «право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. Під час посвідчення заповіту нотаріусом має бути дотримано порядок його посвідчення. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин (наприклад, неписьменна) не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою. На бажання заповідача, також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках». Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України а також ЦК України не містить вимог щодо обов`язкового роз`яснення нотаріусом заповідачу змісту ст.1235 ЦК України. За таких обставин відсутність вказівки у заповіті на роз`яснення заповідачу змісту ст.1235 ЦК України не свідчить про є порушення порядку складання та посвідчення заповіту. Доказів будь-яких порушень глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затв.22.02.2012 року №296/5 (у редакції станом на 12.06.2015 р.) щодо порядку складення та/або посвідчення заповіту позивачем суду не надано. Доводи позивача в цій частині ґрунтуються виключено на його припущеннях, які в силу ч.6 ст.81 ЦПК України не мають доказової сили. Отже, доводи позивача про порушення порядку посвідчення заповіту є необґрунтованими і заявлені ним підстави для застосування до спірних правовідносин 1257 ЦК України - відсутні. З урахуванням наведеного немає підстав для визнання заповіту недійсним. Щодо визнання довіреності та договору дарування недійсними. На підставі довіреності №6-351 від 06.09.2016 року [PERSON] через представника [PERSON] 07.09.2016 року, як спадкоємець за законом [PERSON] , прийняв спадщину 1/4 частку квартири, про що було 07.09.2016 року державним нотаріусом Дмитрук С.Д. було видано відповідне свідоцтво № [NUMBER] та проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкту 1024333126101). [PERSON] вирішив подарувати належні йому 3/4 частки квартири доньці [PERSON] . При цьому, оскільки пересуватись йому було важко в силу похилого віку та хвороби, аналогічно до попередньої нотаріальної дії 14.09.2016 року [PERSON] призначив [PERSON] своїм представником для укладання відповідного договору дарування належної йому на праві власності квартири. На той час відповідачка не перебувала у шлюбі з [PERSON] вже з 2006 року. 14.09.2016 року державним нотаріусом Дмитрук С.Д. було складено та нотаріально посвідчено довіреність №6-366. При посвідченні вказаної довіреності особу [PERSON] було встановлено та його дієздатність перевірено (а.с.100) 21.09.2016 року приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Слободян Л.А. було нотаріально посвідчено договір №912 дарування 3/4 частки квартири, яка належала [PERSON] . Вказаний договір від імені дарувальника було підписано представником [PERSON] [PERSON] . Особу громадян, які підписали цей договір, нотаріусом встановлено, їх дієздатність а також повноваження було перевірено (а.с.135). [INFO] у віці 88 років [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] . Єдиним спадкоємцем за заповітом від 12.06.2015 року [PERSON] є відповідачка [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину викладені у ст.203 ЦК України. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України). Предметом оскарження є: договір на представництво, оформлений у формі довіреності посвідченої державним нотаріусом першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Дмитрук С.Д. від 14.09.2016 року №6-366 від імені [PERSON] про уповноваження [PERSON] на укладання договору дарування квартири на користь відповідачки та сам договір дарування від 21.09.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Слободян Л.А. №912. Похідною вимогою є скасування рішення №31560181 від 26.09.2016 року про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за відповідачкою [PERSON] .. У позовній заяві як на матеріально-правову підставу позову позивач посилається на недотримання сторонами вищезазначених договорі вимог ст.203 (загальні вимоги), 209 (нотаріальне посвідчення), 210 (державна реєстрація правочину), 215 (недійсність правочину), 216 (правові наслідки недійсності правочину), 232 (правові наслідки вчинення правочину фізичною особою, цивільна дієздатність якої обмежена), 225 (правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними), 232 (правові наслідки правочину, який вчинено у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною) ЦК України. Однак, вказані доводи є необґрунтованими. Відповідно до ч.1 ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Як визначено у ч.3 ст.238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Представник [PERSON] - [PERSON] , на час укладання оспорюваного договору дарування не перебував у шлюбі із відповідачкою, а тому у його діях відсутній конфлікт інтересів та він не вчиняв правочин в своїх інтересах чи іншої особи, представником якої він одночасно є. При нотаріальному посвідченні вказаної довіреності нотаріусом було встановлено особу та перевірено дієздатність довірителя. Частиною ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано доказів зловмисної домовленості між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] . Відтак, заявлений позов, в частині визнання довіреності недійсною, є необґрунтованим. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч.2 ст.719 ЦК України). Частиною ч. ст.720 ЦК України визначено, що договір дарування від імені дарувальника може укласти його представник. Доручення на укладення договору дарування, в якому не встановлено імені обдаровуваного, є нікчемним. Як видно зі змісту оспорюваного договору його було укладено від імені дарувальника уповноваженим представником. Докази наявності обставин, які б свідчили про відсутність повноважень у представника на вчинення оспорюваного договору дарування від імені [PERSON] матеріали справи не містять. На користь наявності волевиявлення дарувальника додатково свідчить зміст вищезазначеного заповіту від 12.06.2015 року відповідно до якого єдиною спадкоємицею [PERSON] є відповідачка. На час вчинення усіх оспорюваних правочинів [PERSON] був дієздатним, що підтверджується відсутністю рішення суду про позбавлення його цивільної дієздатності та інформації у нотаріуса про перевірку його цивільної дієздатності на момент вчинення правочину. Отже, відсутні правові підстави для висновку про порушення вимог ст.203, 209, 210, 215, 216, 223, 225, 232 ЦК України про які стверджує позивач у своїй позовній заяві. За таких обставин заявлений позов, в частині визнання недійсним договору дарування також є необґрунтованим. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Офіційним визнанням державою права власності є її державна реєстрація. Оскільки у задоволенні первісних позовних вимог слід відмовити, не підлягає задоволенню і похідна позовна вимога про скасування рішення №31560181 від 26.09.2016 року про реєстрацію права власності на квартиру. Оскільки судом відмовлено у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості, недоведеності, то немає підстав для застосування строку позовної давності, про який заявлено відповідачкою [PERSON] . На підставі вищенаведеного, відповідно до ст.ст. 15, 16, 202-204, 207, 209, 215, 233, 237, 238, 321, 717, 719, 720, 1233, 1234, 1235, 1247, 1257 ЦК України,

Outcome: dismissed