Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-17 00:00:00

У серпні 2021 року позивач звернулася із вказаним позовом до Печерського районного суду міста Києва, в якому просить визнати кредитну заборгованість недійсною та розірвати кредитний договір. В обґрунтування позову позивач зазначила, що 23.07.2020 нею була підписана заява №2001643243601 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб АТ «ПУМБ», в результаті чого отримана кредитна картка, яку позивач використовувала лише для здійснення безготівкових розрахунків за товари та послуги на території України. 30.05.2021 близько 14 год. 00 хв. вказана кредитна картка була викрадена у позивача. Відразу після виявлення втрати, позивач здійснила виклик на «гарячу лінію» АТ «ПУМБ» для термінового блокування карти. З розмови з представником банку їй стало відомо про проведені транзакції по списанню кредитних коштів без її участі та згоди сторонніми особами у той час, коли картка була фактично відсутня у неї. 30.05.2021 позивачем подана заява до Шевченківського відділу поліції м. Києва та за фактом вчинення крадіжки відкрито кримінальне провадження №12021105100001931. Окрім того, 31.05.2021 позивач звернулася до відділення банку АТ «ПУМБ» з письмовими заявами в загальній кількості 22, в яких зазначила транзакції, які нею оскаржуються, на загальну суму 10 586,00 гривень, та причини оскарження. У задоволенні вказаних заяв банком було відмовлено. 15.06.2021 позивач звернулася до головного офісу АТ «ПУМБ» з вимогою про повернення неправомірно списаних кредитних коштів сторонніми особами, проте відповіді від банку так і не отримала. 22.06.2021 та 30.06.2021 позивачем були внесені власні кошти на повне погашення використаної суми кредитних коштів за весь час користування кредитною карткою до моменту її фізичної втрати. Враховуючи викладене, остання була вимушена звернутись до суду з даним позовом для захисту своїх прав. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.08.2021 вказану справу передано за підсудністю до Подільського районного суду м. Києва. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.10.2021 головуючим суддею у справі було визначено [PERSON] . Ухвалою суду від 28.12.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. Ухвалою суду від 31.10.2023 задоволено клопотання позивача та витребувано докази у відповідача. Однак на виконання вказаної ухвали докази надані не були. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.01.2024 справу передано у провадження судді Подільського районного суду міста Києва Ковбасюк О.О., оскільки згідно з наказом № 4/02-02 від 11.01.2024 суддю [PERSON] відраховано зі штату Подільського районного суду міста Києва. Ухвалою суду від 09.02.2024 справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду. У судовому засіданні позивач наполягала на розгляді справи, незважаючи на те, що витребувані судом докази до суду не надійшли. Позовні вимоги вона підтримала, просила задовольнити їх з підстав, наведених у позовній заяві. Крім того вказала, що банк передав її кредит іншій фінансовій установі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, будь-яких заяв чи клопотань від нього до суду не надходило. Заслухавши пояснення позивача та дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ст. 16 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Способи захисту судом цивільних прав визначені статтею 16 ЦК України та іншим спеціальним законодавством України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Звертаючись до суду з позовом, особа повинна визначити такий спосіб захисту порушених цивільних прав, який призведе до реального їх поновлення. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18). Відповідно до ч. 2 ст. 16 цього ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Судом встановлено, що 23.07.2020 позивачем була підписана заява №2001643243601 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування, на підставі якої їй було відкрито рахунок, надано кредитну картку та встановлено кредитний ліміт у розмірі 17 000 грн. В обґрунтування позову позивачка стверджує, що 30.05.2021 вказана кредитна картка нею була втрачена. Встановлено також, що 30.05.2021 по такій картці було здійснено 22 транзакції по списанню кредитних коштів на загальну суму 10586,00 грн., а саме, одна транзакція на суму 136,00 грн., одна транзакція на суму 450,00 грн. та двадцять транзакцій по 500,00 грн., що підтверджується випискою з інформацією про рух коштів по рахунку позивача за період з 28.05.2021 по 31.05.2021, сформованою 31.05.2021. Позивачка стверджує, що вказані платіжні операції були проведені без її згоди та відома та про них вона дізналася із телефонної розмови з представником банку. Як встановлено судом із матеріалів справи, після проведення оспорюваних операцій позивачка звернулася до відділення банку, подавши 22 заяви на кожну з оскаржуваних транзакцій із зазначенням суми кредитних коштів, що були списані сторонніми особами та причини їх оскарження. Крім того, 30.05.2024 позивачка звернулася до Шевченківського відділу поліції міста Києва із заявою про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей за фактом вчинення крадіжки кредитних коштів з її банківської картки. 30.05.2024 до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 185 КК України, та розпочато досудове розслідування по кримінальному провадженню №12021105100001931, що підтверджується відповідним витягом з ЄРДР, копія якого наявні в матеріалах справи. Із пояснень позивачки у судовому засіданні не встановлено будь-яких відомостей щодо руху вказаного кримінального провадження та щодо прийнятих у ньому процесуальних рішень. Встановлено також, що листом №К24-50.4/82 від 02.06.2024 банк відмовив позивачці у поверненні спірних грошових коштів, вказавши, що 30.05.2021 з фізичним пред`явленням платіжної картки було здійснено двадцять дві успішних операції на загальну суму 10 586,00 грн., шляхом безконтактної оплати в торгових точках м. Києва, а згідно з правилами Міжнародної платіжної системи операції, здійснені шляхом безконтактної оплати, оскарженню не підлягають. 15.06.2021 позивач звернулася до головного офісу АТ «ПУМБ» з вимогою про повернення неправомірно списаних кредитних коштів сторонніми особами, однак відповіді від банку на таке звернення вона не отримала. При вирішенні даного спору суд керується наступним. Положеннями п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частинами 1 та 2 ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави. Згідно з ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлення відповідальності суб`єктів переказу, а також визначення загального порядку здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами встановлено Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Згідно зі ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу. Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. Відповідно до пункту 14.12 ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.06.2018 у справі №699/16-ц (провадження №61-16504св18) та від 05.12.2018 у справі №754/15020/15-ц (провадження №61-22283св18) зроблено висновок, що «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 у справі №6-71цс15 та в постанові Верховного Суду від 21.02.2019 у справі №489/1649/17. Тлумачення наведених норм дозволяє зробити висновок, що підставою відповідальності особи-користувача платіжної картки за здійснення несанкціонованих платіжних операцій з її рахунку є її дії чи бездіяльність, що сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера, або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. В разі недоведеності таких обставин, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні спірних грошових коштів. Аналогічні висновки щодо застосування норм викладені у постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 у справі № 6-71цс15. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Як встановлено судом, позивач звернулася до суду із вимогою про розірвання кредитного договору та визнання кредитної заборгованості недійсною. При цьому вона зазначає, що борг перед відповідачем у неї відсутній. Ураховуючи наведені вище положення законодавства та правові позиції Верховного Суду, суд вважає, що такий обраний позивачем спосіб захисту її прав є неефективним, оскільки не відновлює порушене право позивача. Вимога про скасування боргу по суті є вимогою про припинення правовідношення (п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України): якщо особа вважає, що її борг існує (тобто існує і правовідношення, змістом якого є право кредитора вимагати сплати боргу та кореспондуючий обов`язок боржника), вона може просити суд цей борг скасувати (тобто припинити зазначене правовідношення) з підстав, передбачених законом. З огляду на вказане, заявлена позивачкою вимога про скасування нарахованої заборгованості банком є неправильно обраним позивачем способом судового захисту, що також повністю узгоджується з висновками, викладеними в п. 26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18. Підсумовуючи все вищенаведене, оцінивши належність, допустимість, достовірність, переконливість, достатність і взаємний зв`язок усіх доказів у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed