Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-20 00:00:00

В січні 2024 року [PERSON] звернулась до суду з позовом в якому просила стягнути з [PERSON] шкоду завдану кримінальним правопорушенням, а саме - 38627 грн втраченого заробітку, заподіяного внаслідок ушкодженням здоров`я, та 95000 грн моральної шкоди, а також 3500 грн витрат на правову допомогу. Позов мотивований тим, що 19 квітня 2020 року приблизно о 02:20 год. [PERSON] перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «Фіат Добло», реєстраційний номер [NUMBER] , на перехресті вулиць Київська та Степана Бендери в м.Полонне допустив перехресне зіткнення з автомобілем марки «Ауді 80», реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] , в салоні якого на передньому пасажирському сидінні перебувала [PERSON] . Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду від 24 квітня 2023 року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України у зв`язку з закінченням строків давності, а кримінальне провадження щодо нього закрито на підставі п.1 ч. 2 ст. 284 КПК України. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (надалі ДТП) [PERSON] отримала тілесні ушкодження, які відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості та потребували надання медичної допомоги. Тож позивачка у квітні (7 робочих днів), травні (весь місяць) та червні (6 робочих днів) перебувала на лікарняному та втратила заробіток у розмірі 38627 грн, який у відповідності до ст. 1195, 1197 ЦК України просить стягнути з відповідача виходячи з розрахунку п`ятикратного мінімального розміру заробітної плати станом на момент отримання нею тілесних ушкоджень, тобто на квітень 2020 року. Також внаслідок ДТП [PERSON] отримала великий емоційний стрес, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, унеможливило продовження активного громадського життя та працю по господарству. Тому просить стягнути з відповідача завдану їй моральну щкоду у розмірі 95000 грн. Ухвалою судді Полонського районного суду від 30 січня 2024 року по справі відкрито провадження, які постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. 07 березня 2024 року до суду надійшов відзив [PERSON] , в якому він просив відмовити в позові [PERSON] з підстав необґрунтованості та незаконності її вимог. Відзив мотивований тим, що [PERSON] не надала доказів про втрату чи зменшення професійної або загальної працездатності в порядку, визначеному чинним законодавством, тож немає будь-яких підстав для стягнення втраченого заробітку на її користь. При цьому незрозумілим є розмір витрат на правову допомогу, оскільки позивачка зазначає, що понесла їх у розмірі 1500 грн, очікує понести в розмірі 5000 грн, а просить стягнути з відповідача у розмірі 3500 грн. Позивачкою не надано жодного розрахунку суми моральної шкоди та належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на її підтвердження. Представник позивачки адвокат Кушнірук В.М. в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі з наведених в ньому підстав, просив його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, в поданому ним відзиві просив розгляд справи проводити у його відсутності. Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши письмові докази, суд зазначає про таке. Встановлено, що відповідно до змісту ухвали Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 24.04.2023 року за обвинувальним актом [PERSON] 19 квітня 2020 року близько 02:20 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «ФіатДобло», реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись від вул. Лесі Українки в м. Полонне по вул. Степана Бандери в напрямку перехрестя з вул. Київська в м. Полонне Шепетівського району Хмельницької області зі швидкістю близько 50 км/год., в порушення вимог пунктів 1.5., 2.3.(6)., 2.9 (а), 12.2., 16.3., 16.11., дорожнього знаку 2.1. «Дати Дорогу» розділу 33\~Правил дорожнього руху, затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001\~(далі\~Правила дорожнього руху), не переконавсь, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, проявив неуважність та не надавши переваги в русі, виїхав на перехрестя вулиць Київська та Степана Бандери в м. Полонне, внаслідок чого допустив перехресне зіткнення передньою частиною керованого ним автомобіля марки «Фіат Добло», реєстраційний номер [NUMBER] з правою задньою частиною автомобіля марки «Ауді 80», реєстраційний номер [NUMBER] , що рухався по вул. Київська в напрямку вул. Героїв Майдану під керуванням водія [PERSON] , в салоні якого на передньому пасажирському сидінні перебувала [PERSON] . Внаслідок вказаного ДТП пасажирка [PERSON] отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому шостого ребра лівої половини грудної клітки, що відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як таке, що спричиняє тривалий розлад здоров`я, а також рани на поверхні лоба з переходом на поверхню верхньої повіки лівого ока, рани в правій лобно-тім`яній ділянці голови, струс головного мозку, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості, як такі, що спричиняють короткочасний розлад здоров`я та множинні садна та поверхневі рани верхніх та нижніх кінцівок, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості. Вказаною ухвалою суду [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України на підставі ч. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності, а кримінальне провадження щодо нього закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України. Поданий [PERSON] цивільний позов у кримінальному провадженні залишений без розгляду. Як вбачається з даних копій листка непрацездатності серії АДЦ № 593869 та листків його продовження серії АДЦ № 593936, серії АДЦ № 610103 [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні з приводу невиробничої травми з 19.04.2020 по 21.04.2020, та на амбулаторному лікуванні з приводу невиробничої травми з 22.04.2020 по 19.06.2020. Згідно з п. 4\~ст. 129 Конституції України\~однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1\~ст. 2 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України\~передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Зазначена норма визнає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнання права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до вимог п.п. 8, 9 ч.2\~ст. 16 ЦК України\~способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування майнової та моральної шкоди. За положеннями ч. 7 ст.\~128\~КПК України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. За приписами ст.\~1166\~ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 1 статті 1167 цього Кодексу встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом. Пунктом 2\~Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року № 6\~роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Частиною 1 статті 1195 ЦК України передбачено, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.11.2020 у справі № 227/7154/13-к та від 27.01.2021 у справі № 263/16183/18, зазначено, що "відповідно до пунктів 1, 11 Положення про медико-соціальну експертизу, пунктів 3, 26, 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317, Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої\~наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05.09.2011 № 561, встановлення МСЕК тієї чи іншої групи інвалідності внаслідок загального захворювання визначається за критеріями життєдіяльності людини, зокрема, здатністю особи до виконання трудової діяльності. Здатність до трудової діяльності - сукупність фізичних та духовних можливостей людини, яка визначається станом здоров`я, що дозволяє їй займатися різного виду трудовою діяльністю. Законодавство вирізняє професійну та загальну працездатність. Професійна працездатність передбачає здатність працівника до роботи за конкретним фахом і на певній посаді, тоді як загальна працездатність - це здатність до виконання будь-якої роботи у звичайних умовах праці. Особа, яка зазнала каліцтва та якій встановлено інвалідність, може бути визнана частково працездатною. З метою встановлення в особи здатності до праці МСЕК під час встановлення інвалідності має встановити ступінь професійної (а за її відсутності - загальної) працездатності у відсотках. Отже, на підставі цих відомостей суд визначає розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу) у відсотках, що підлягає відшкодуванню. Відповідно до пункту 11 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317\~міські, міжрайонні, районні медико-соціальні експертні комісії: а) визначають ступінь обмеження життєдіяльності людини, у тому числі стан працездатності, групу, причину і час настання інвалідності, а також ступінь втрати професійної працездатності (у процентах) працівників, які одержали каліцтво чи інше ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням своїх трудових обов`язків; б) встановлюють потребу інвалідів у соціальній допомозі, що була б спрямована на полегшення наслідків погіршення здоров`я (протезування, засоби пересування, робочі пристосування, постійний догляд тощо). Таким чином, належним і допустимим доказом підтвердження ступеня втрати професійної працездатності (у процентах) для застосування\~\~статті 1195 ЦК України\~є відповідний висновок МСЕК з визначенням відсотка втрати працездатності." У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.11.2019 у справі № 2119/2-404/2011 та від 27.01.2021 у справі № 263/16183/18 зазначено, що належним і допустимим доказом, що підтверджує ступінь втрати професійної або загальної працездатності (у процентах) для застосування\~статті 1195 ЦК України\~є відповідний висновок медико-соціальної експертної комісії або висновок судово-медичної експертизи з визначення ступеня втрати працездатності потерпілого. Отже, системний аналіз норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що для виникнення у потерпілого права на відшкодування втраченого заробітку (доходу) обов`язковою умовою є факт втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності. Відповідно до положень\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Вирішуючи позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди суд приходить до такого висновку. На підставі вищевказаних статей ЦК України відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачці моральну шкоду, заподіяну для неї внаслідок отримання тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, отриманих в результаті ДТП, що сталася з вини обвинуваченого. Розмір грошового\~відшкодування моральної\~шкоди суд\~визначає відповідно\~до вимог\~ч.3\~ст.\~23\~ЦК з\~урахуванням характеру правопорушення,\~глибини фізичного болю та душевних страждань, яких зазнала потерпіла, їх тривалості, та враховуючи при цьому вимоги розумності і справедливості. На думку суду розмір моральної шкоди, яку має відшкодувати [PERSON] для [PERSON] слід встановити в сумі 70000 грн. Вирішуючи вимогу про стягнення з відповідача на користь позивачки заробітку, втраченого нею внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, суд зазначає, що [PERSON] не надано належних і допустимих доказів, що підтверджують ступінь втрати нею професійної або загальної працездатності для застосування\~статті 1195 ЦК України, а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити за недоведеністю. Що стосується вимоги позивачки про стягнення витрат на правову допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст.\~137\~ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. За положеннями ч.ч 3, 4 ст.\~137\~ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до п.4 ст.62\~ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України"Про адвокатуру і адвокатську діяльність". Згідно зі ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.\~Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути:\~1) договір про надання правової допомоги;\~2) довіреність;\~3) ордер. Як вбачається з матеріалів справи позивачка 10.11.2023 уклала договір про надання правової допомоги з адвокатом Кушніруком В.М., за умовами якого розрахунок за виконану роботу засвідчується квитанцією, в матеріалах справи також міститься ордер на надання правничої (правової) допомоги, однак жодних документів, які в підтверджували факт оплати [PERSON] наданих їй послуг до позовної заяви та під час розгляду справи не додано як і не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. За таких обставин вимога позивачки щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу до задоволення не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: partial