Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить суд позбавити відповідачку батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] , посилаючись на злісне ухилення [PERSON] від виконання покладених на неї законом батьківських обов`язків. В обґрунтування вимог позивачем зазначено, що вони з відповідачкою з 14 грудня 2019 року перебувають в зареєстрованому шлюбі та є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] . Шлюбно-сімейні стосунки між ними припинились із січня 2023 року та на сьогодні живуть окремо, їх спільна донька проживає разом з ним у квартирі його матері. Відповідачка більший час перебуває за кордоном, не цікавиться життям дитини, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, він же повністю забезпечує доньку та утримує і виховує [PERSON] . Тому ураховуючи байдужість відповідачки до своєї дитини та ухилення від виконання покладених на неї законом батьківських обов`язків, просить вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 27 грудня 2023 року прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження вказану цивільну справу та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 27 березня 2024 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Установлено загальний порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та загальний порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються. Представник позивача адвокат Велегура М.І. у судовому засіданні на вимогах наполягали з підстав, викладених у тексті позовної заяви. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, до суду надано нотаріально посвідчену заяву відповідачки про розгляд справи за її відсутності, вимоги позову визнає. Представник третьої особи Виконкому Довгинцівської районної у місті ради, як органу опіки та піклування [PERSON] проти позову не заперечувала з підстав, викладених у висновку органу опіки та піклування. Представник третьої особи [INFO] письмових заперечень до суду не подав. Допитана в судовому засіданні в якості свідка мати позивача [PERSON] пояснила, що відповідач з дитиною на початку війни виїхала за кордон, оскільки їй було важко , дитину забрали додому. Відповідач повертатися в Україну не збирається , позивач з [PERSON] не спілкується. Дитина проживає з сином , він працює, дитина ходить до дитячого садочку. Зі слів сина відповідач йому матеріально не допомагає . Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою позивача. [PERSON] з дочкою проживають разом, матір дитини вона не бачить вже тривалий час. Зі слів позивача [PERSON] знаходиться за кордоном, знайшла собі іншого чоловіка, не спілкується з ним та дитиною, не допомагає матеріально. Вислухавши доводи учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Як встановлено судом та не оспорюється учасниками процесу, [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . У статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до частини другої статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин першої та другої статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Згідно пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України матір, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх зобов`язань по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до пунктів 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, передбачені статтею 166 СК України. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, в обґрунтування заявлених вимог позивачем в якості доказів надано до суду характеристику з місця проживання, затвердженою головою ОК «Домобудівельник» Мутило А.А. 28.11.2023, відповідно до якої мешканці квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] , підтвердили факт перебуванні на утриманні [PERSON] та відсутності з ними дружини позивача - [PERSON] , яка з березня 2022 року з ними не мешкає. Згідно педагогічної характеристики Комунального закладу дошкільної освіти (ЦРД) № 88 Криворізької міської ради Довгинцівського району м. Кривого Рогу (без дати), малолітня [PERSON] відвідує дитячий заклад з 13 червня 2023 року. Дитина виховується в повній сім`ї, в якій батьки проживають окремо (зі слів батька). Дівчинка проживає разом з татом. За період відвідування Веронікою садочку мати у дошкільний заклад не приходила. У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21 (провадження № 61-5203св23), від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23), від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20 (провадження № 61-1544св21), від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18(провадження № 61-13690св20), на які, у тому числі, посилалася заявниця). За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Виконком Довгинцівської районної у місті ради, як орган опіки та піклування, свій висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав ґрунтує на поясненнях позивача [PERSON] , його матері [PERSON] , телефонній розмові з відповідачкою, в ході якої остання не заперечувала проти позбавлення її батьківських прав, про що надала нотаріально посвідчену заяву та проведеній бесіді з дитиною, в уяві якої «мати полетіла на повітряній кулі в небо, тому вона не проживає разом з нею та татом». При цьому згідно висновку органу опіки та піклування, за словами батька дитини, дівчинка має проблеми в розумовому розвитку та потребує допомоги спеціалістів, тому він і змушений був забрати дитину від матері, яка не займалась Веронікою, однак відвідує звичайний, не корекційний, дитячий садочок, в характеристиці якого про діагноз дівчинки жодного слова. Як і відсутні медичні документи щодо заявленого позивачем діагнозу. Згідно наданих до суду письмових доказів, мати дитини виїхала за кордон у березні 2022 року, тим не менш нотаріально посвідчена заява складена у м. Кривому Розі 03 січня 2024 року, у той час як позов подано за тиждень до цього. Тому ознайомившись зі містом висновку органу опіки та піклування суд вважає, що він не містить переконливих доводів щодо доцільності позбавлення матері батьківських прав, якими він керувався при прийнятті рішення (свідоме нехтування батьківськими обов`язками, яке має систематичний та постійний характер; непроявлення інтересу до дитини; особа матері становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку, тощо). Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові 20 березня 2024 року у справі № 204/2097/22 (провадження № 61-951св24). Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому виникнення між дитиною і матір`ю (батьком) конфлікту чи погіршення їх особистих стосунків, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення цих прав. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України). Верховний Суд у своїх судових рішеннях неодноразово зазначав, що суди не можуть покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши обставин справи. Тобто повинне мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для його задоволення. Схожі висновки Верховний Суд зробив у постанові від 22 листопада 2023 року у справі № 214/5134/22, де зазначено, що позивач не довів належними, допустимими та достатніми доказами обставини, на які він посилався, як на підставу для задоволення позову, врахувавши, що висновки органу опіки та піклування зроблені без проведення відповідних перевірок та ґрунтуються лише на усних повідомленнях позивача, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, та відповідно правильно відмовив у задоволенні цієї вимоги. Відповідач до суду жодного разу не з`явилася, ці обставини не підтвердила, а долучена позивачем до позовної заяви нотаріально засвідчена заява відповідачки від 06 серпня 2022 року, у якій вона надає згоду на тимчасовий виїзд позивача з дитиною за кордон, не може свідчити про те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та не є підставою для позбавлення її батьківських прав. У постанові від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, Верховний Суд зазначив, що заяви відповідачки, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства й не відповідає інтересам дитини. Також Верховний Суд наголосив, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення батьківських прав. У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо. З огляду на те, що позивач не довів навмисного ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків та її винної поведінки, суд не знаходить підстав, передбачених частиною першою статті 164 СК України, для застосування до відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення її батьківських прав. Разом з тим, ураховуючи факт проживання та перебування дитини на утриманні позивача, суд вважає можливим задовільнити вимоги про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання малолітньої доньки [PERSON] . Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. У зв`язку з відмовою у задоволенні вимог про позбавлення батьківських прав, судові витрати відшкодуванню позивачу не підлягають. Оскільки відповідно до пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI, позивач звільнений від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів, він підлягає стягненню з відповідачки в дохід держави.

Outcome: approved