Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав посилаючись на те, що з 06 червня 2007 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. В шлюбі народився син [PERSON] [INFO] . Сімейне життя з відповідачкою не склалося через відсутність взаєморозуміння на сімейне життя та життя в цілому, в наслідок чого, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року (справа 755/17886/15-ц) шлюб між ним та відповідачкою був розірваний. З 2015 року, часу розірвання шлюбу, відповідачка самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, не цікавиться сином, не піклується про його здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не спілкується з сином, не надає йому доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для отримання ним освіти. Відповідач свідомо уникає зустрічей із дитиною. Вихованням та забезпеченням сина з 2015 року він займається самостійно. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16.11.2023 року відкрито провадження розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. 04.01.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач заперечує проти позову посилаючись на наступне. [PERSON] - рідна дитина [PERSON] , і вона всім серцем кохає [PERSON] , хоче дбати, піклуватися про сина, і робити все, задля комфортного життя [PERSON] . Все в найкращих інтересах дитини. З моменту народження сина, вона робила і продовжує робити все можливе і неможливе, щоб [PERSON] був щасливий. Адже мати відіграє дуже важливу роль в житті дитини і кожна дитина мріє про батьківське піклування. 06.06.2007 року зареєстровано шлюб між нею та позивачем. Після того, як вона завагітніла, останній довелось бути на збережені і тому на час вагітності вона була непрацездатна. [INFO] у пари народився син [PERSON] , їй довелось найняти няню для сина - [PERSON] ( [INFO] ) для того, щоб знову працювати. [PERSON] може підтвердити, що [PERSON] кохає свого сина і хоче, щоб позивач припинив перешкоджати зустрічам з [PERSON] . Враховуючи постійні сварки з чоловіком, враховуючи, що вона кохає свого сина, і бажає, щоб син був здоровим, емоційно врівноваженим, тому було прийнято, доволі важке рішення - розірвати шлюб. Адже так буде в першу чергу краще для сина [PERSON] . Діти все розуміють, і якщо батьки будуть постійно сваритися, то звісно для дитини це дуже великий стрес і в майбутньому можуть виникнути проблеми з психікою. 10.12.2015 року винесено рішення Дніпровського районного суду міста Києва № 755/17886/15-ц про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем. Відповідач звертає увагу, що позов до суду про розірвання шлюбу подала саме відповідач, адже постійні сварки, відсутність взаєморозуміння і довіри І призвели до того, що відповідач прийняла таке серйозне рішення. Незважаючи на те, що відповідач мала право подати до суду позовну заяву про стягнення аліментів, встановлення місця проживання дитини з матір`ю, поділ спільного майна вона вирішила в досудовому порядку вирішити всі питання. Відповідач як мудра жінка, без конфліктів погодилась на всі умови колишнього чоловіка, щодо поділу майна, тому що розуміла, що краще погодитися, аніж вкотре чути крики від позивача. Тому що [PERSON] не повинен чути, як батько принижує матір і ; агресивно себе поводить. Непревеликий жаль, але навіть [INFO] під час засідання у Службі зі справ дітей позивач також дозволив собі кричати, принижувати її, і стверджувати, що у неї проблеми з психікою. Станом на грудень місяць 2023 року відповідач веде переговори в досудовому порядку, щодо зустрічей з рідним сином, проте позивач не має наміру в досудовому порядку вирішувати дане питання. Звісно, одразу після засідання 12.12.2023 року вона також писала і позивачу, щоб вирішити все тихо та спокійно, цивілізовано, як дорослі та свідомі люди. 15.12.2023 року позивач повідомив про те, щоб вона вирішувала всі питання з його адвокатом. На жаль, позивач та адвокат позивача не хочуть, щоб її рідний син був щасливим. Замість того, щоб витрачати кошти та ресурси на сина, позивач змушує її «відмовитися» від рідного сина [PERSON] та розпочинає дуже складний процес про позбавлення батьківських прав. Вона перебуває у шоковому стані, і їй дуже боляче, що понад 10 років позивач знущався, не давав рідного сина [PERSON] , змушував підписувати всі документи, які вигідні саме для нього. І вона на все погоджувалася, адже в першу чергу думала про свою дитину - сина [PERSON] . Погодилась відмовитися від всього майна, тільки, щоб позивач припинив кричати, агресивно себе поводити та знущатися над нею та сином [PERSON] . В позовній заяві вказано, що мати ухиляється від участі у вихованні сина та не несе жодних матеріальних затрат на його лікування, навчання та розвиток. Але яким чином вона, тендітна жінка, може займатися вихованням, якщо позивач не дає змоги [PERSON] бачитися з рідною матір`ю. Позивач приховує дитину і тому у неї не має змоги належним чином займатися вихованням сина. Позивач приєднав довідки з садочку «ЖУРАВКА», з КНП «ЦПМСД Дарницького району м. Києва», з НВК № 141. Але позивач не дає їй бачитися з дитиною, і логічно, що свідома жінка не буде травмувати психіку дитини і переслідувати у садочку та в інших місцях. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13.03.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, наполягають на позбавлені батьківських прав. Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечують проти позову та просять суд відмовити в задоволенні позову. В судові засіданні призначені на 29.04.2024 року та 27.06.2024 року ані відповідач, ані представник відповідача не з`явились. Представник відповідача подала до суду аналогічні за змістом клопотання про відкладенні слухання справи. Суд, у відповідності до ч.3 ст. 223 ЦПК України вважає за можливе закінчити розгляд справи за відсутності відповідача та її представника. Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації, подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності їхнього представника. Також направила до суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав. Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника, відповідача, представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступного висновку. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 06.06.2007 року, який рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10.12.2015 року розірвано. [INFO] народився [PERSON] , батьками якого записані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 05.04.2013 року (а.с. 8). Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] станом на 02.03.2015 року не проживають однією сім`єю. Згідно акту умов проживання № 67 від 03.05.2023 року [PERSON] , проживає за адресою: [ADDRESS] разом із батьком [PERSON] та бабусею [PERSON] . Умови проживання задовільні, квартира обладнана необхідною побутовою технікою, меблями, побут родини організований, дотримано санітарно-гігієнічних норм. Для виховання та розвитку дитини облаштовано кімнату , стіл для навчання, комп`ютер, комод з одягом, окреме місце для сну, книги, підручники, одяг та взуття у достатній кількості. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25.05.2023 року визначено місце проживання дитини [PERSON] з батьком [PERSON] . З рішення суду вбачається, що [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі. З довідки № 1 від 08.09.2023 року закладу дошкільної освіти «Журавка» вбачається, що [PERSON] був зарахований та відвідував ЗДО «Журавка» За період відвідування дитиною садочка, мати участі у вихованні не приймала. З довідки № 354 від 10.10.2023 року КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Дарницького району м.Києва» вбачається, що [PERSON] обслуговується в КНП «ЦПМСД Дарницького району м.Києва» з 15.09.2022 року по теперішній час. На амбулаторний прийом до лікарі-педіатра хлопчик приходив у супроводі батька, [PERSON] . Він піклується про стан здоров`я сина, виконує рекомендації лікаря. Мати - [PERSON] , участі у лікуванні сина не приймала та на амбулаторні прийоми з сином не приходила. З характеристики учня Навчально-виховного комплексу № 141 «ОРТ» м.Києва [PERSON] , вбачається, що дитина навчається з вересня 2019 року по 2022 рік. З 1-го по 3-й клас. Батько приділяє увагу вихованню сина та підтримує тісний зв`язок із закладом освіти, класним керівником, цікавиться успішністю [PERSON] . Батько приводив та забирав хлопчика зі школи. Мати жодного разу до школи не з`являлася, на контакт з класним керівником не виходила. З характеристики зі спортивного клубу «Сильна Нація» вбачається, що батько приділяє увагу вихованню сина та підтримує зв`язок з тренером, цікавиться успішністю [PERSON] . Батько приводив та забирав хлопчика з тренувань. Мати жодного разу до клубу не з`являлася, на контакт із тренером не виходила. Судом задоволено клопотання про допит свідків як позивача та і відповідача, проте допитані лише свідки позивача, оскільки відповідача не забезпечила явку свідків в судове засідання. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , яка є тіткою відповідача, пояснила, що з народження [PERSON] піклувався ним лише батько [PERSON] . Дитина з народження відповідачку втомлювала. З 2015 року [PERSON] взагалі не цікавилась дитиною, проживала окремо, до дитини не приходила, не утримувала, навіть не намагалася з дитиною зустрітися. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , яка є матір`ю позивача та бабусею [PERSON] , пояснила, що з 6 місяців [PERSON] проживав з нею, оскільки відповідач сказала, що бажає вийти на роботу. Батько постійно приїздив до дитини, а [PERSON] майже ніколи не відвідувала дитину. Починаючи з 2015 року [PERSON] був постійно з нею, відповідач дуже рідко приїжджала до дитини, не телефонувала. Якщо приїжджала зранку, то в обід вже уїжджала. З вересня 2015 року дитина ходила у садочок в селі Згурівка. Мати дитини не утримувала сина. З 2015 року жодного разу не бачила дитину, жодних перешкод у спілкуванні з дитиною не було. У відповідача був телефон [PERSON] , проте вона йому не телефонувала. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , яка є рідною сестрою відповідача, пояснила, що після народження дитини у відповідача був депресивний стан. Коли дитині було півроку її відвезли до бабусі, а відповідач пішла на роботу. З 2015 року дитина проживає постійно з батьком та бабусею. З 2015 року відповідач заблокувала в телефоні всіх родичів і ні с ким не спілкувалася. В 2016 році відповідач зробила банківську картку для [PERSON] та передала їй. Через півроку вона віддала картку відповідачці, яку вона забрала. Після цього відповідач грошей для дитини не передавала. Відповідач з 2015 року з дитиною не спілкувалася і не намагалася, телефону [PERSON] у неї не просила. З висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в м .Києві державної адміністрації вбачається, що на засіданні був присутній [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Мати дитини на засіданні комісії повідомила, що заперечує щодо позбавлення її батьківських прав, вона бажає бачитися та спілкуватися з дитиною, брати участь у його вихованні, будь-яких доказів щодо участі у спілкуванні та вихованні малолітньої дитини не надала. [PERSON] жодного разу не зверталася до органу опіки та піклування чи до суду про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини. На засіданні був присутнім малолітній [PERSON] , який пояснив, що мати тривалий час не цікавиться його життям та здоров`ям, інтересами, навчанням, не бере участі у його вихованні, не вітає з днем народження, він не виявив бажання спілкуватися з матір`ю. Отже, приймаючи до уваги встановлені факти та думку дитини орган опіки та піклування вважає за можливе позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її малолітнього сина [PERSON] . Оскільки позивач [PERSON] звертаючись до суду посилався на те, що відповідачка самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, не цікавиться сином, не піклується про його здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не спілкується з сином, не надає йому доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для отримання ним освіти, відповідач свідомо уникає зустрічей із дитиною суд у відповідності до приписів ст. 81 ЦПК України приходить до висновків, що відповідач не визнаючи вимоги позивача, зобов`язана була надати суду докази на спростування вказаних тверджень. В даному випадку спростуванням відсутності вчинення певних дій чи відсутності певних обставин можуть бути лише докази, що підтверджують вчинення таких дій чи наявності певних обставин. Однак, відповідач [PERSON] не надала суду належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача про ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню свого сина [PERSON] . Подібні за змістом висновки містяться в постанові Верховного Суду від 17 липня 2018 року у справі № 915/1145/17. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особа, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІІ (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують до її жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Статтею 156 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Кожен учасник сімейних відносин, який досяг 14 років, має право на особисте звернення до суду з відповідною заявою в порядку цивільного судочинства за захистом свого права чи інтересу, а також може особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають із відносин, у яких він (вона) особисто бере участь. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що матір дитини ухилялася від виконання своїх обов`язків з виховання, добровільно не брала участі в утриманні, не цікавилася вихованням та розвитком. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїх обов`язків. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачкою заперечення на позов свідчить про інтерес до дитини. Разом із тим, положення частини першої статті 169 Сімейного кодексу України передбачають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав мають мати, батько, що позбавлені батьківських прав особисто. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 26 грудня 2018 року в справі № 404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18), від 06 травня 2020 року в справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20). Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. За положеннями частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина може бути розлучена з батьками у разі, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, ЄСПЛ зауважував, що якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04). Вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції). Судом достовірно встановлено, що [PERSON] не проживає з дитиною що найменше з 02.03.2015 року, не спілкується хоча проживає в місті Києві. Відповідачка не спілкувалася з дитиною навіть за допомогою СМС-повідомлень та телефонних дзвінків, що свідчить про відсутність інтересу до життя власної дитини. Відповідачка не була позбавлена ані права, ані можливості відвідати місце проживання дитини за власною ініціативною, без попереднього узгодження такого візиту з батьком [PERSON] . Доводи [PERSON] про те, що батько дитини чинив їй перешкоди у спілкуванні із сином не беруться судом до уваги, оскільки відповідачка не надала суду доказів того, що вона зверталася до компетентних органів з приводу здійснення перешкод у вихованні сина, тобто фактично мати самоусунулася (ухилилася) від виховання сина, не піклувалася про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, що позбавляють відповідачку можливості підставно заперечувати проти задоволення позову. Суд зауважує, що відповідачкою свідомо обрано такі життєві умови, за якими її участь у вихованні дитини повністю відсутня, що в свою чергу свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України. Такі життєві умови були обрані відповідачкою після фактичного припинення шлюбних відносин з батьком дитини, відповідачка мала усвідомлювати, що не зможе піклуватись про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Також судом прийнято до уваги, що з моменту фактичного припинення шлюбних відносин у 2015 році відповідачка не проживала із дитиною однією сім`єю, та, відповідно, з вказаного часу не брала та не бере участі у вихованні дитини, не піклується про сина, його фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечує матеріально, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду і лікування дітей, як складову частину виховання. Зазначені обставини підтверджуються висновком органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної, яка взяла до уваги вищезазначену інформацію. Встановлені обставини свідчили про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, що не є порушенням статті 8 Конвенції, яка передбачає право особи на повагу до свого сімейного життя. Подібні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19. ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11, встановив відсутність порушень національними судами російської федерації статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя), а також зауважив, що, якщо батько значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. Існуючі сімейні зв`язки між дітьми та батьками, які насправді піклуються про них, захищаються Конвенцією. Суд вважає, що відповідачка свідомо ухилялася від виконання своїх обов`язків, не утримувала належним чином свою дитину, не приділяла достатньої уваги її розвитку. Суд переконаний, що батьки зобов`язані повноцінно здійснювати свої батьківські обов`язки, а відтак особа, яка свідомо не спілкується зі своєю дитиною, не приділяє їй уваги, не піклується про неї, несе відповідні ризики порушення нормальних життєвих зв`язків та передбачених законом наслідків невиконання батьківських обов`язків. Усі встановлені судом обставини дають ґрунтовні підстави для застосування до відповідачки крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення її батьківських прав. Відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача у розмірі 1073,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved