Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-13 00:00:00

До Мар`їнського районного суду Донецької області надійшла заява [PERSON] , заінтересована особа: [PERSON] , про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком малолітньої дитини, визначення місця проживання дитини разом із батьком. Дана заява вмотивована тим, що [PERSON] , перебував у незареєстрованому шлюбу, тобто мав фактичні сімейні відносини з [PERSON] , з жовтня 2016 року. Під час спільного проживання, у них народилася донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Селидівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, 21 лютого 2018 року. Через постійні сварки з [PERSON] , з січня 2022 року, фактичне подружжя вирішило деякий час пожити окремо один від одного. [PERSON] погодилася на дану пропозицію, запропонувавши заявникові залишити знимїх доньку. [PERSON] переїхала жити у квартиру до своєї матері, за місцем приписки. Заявник стало відомо від спільних знайомих із [PERSON] , що майже з початку повномасштабного вторгнення військ рф на територію України, його цивільна дружина переїхала до міста Курахове, де познайомилася з чоловіком та наразі вони проживають разом з ним. Пропозицій, щодо зустрічі з дитиною, від [PERSON] не надходило. Також, заявник звертає увагу у свої заяві на те, що [PERSON] вже значно довгий час ніде не працює, понад 7 років. В заяві зазначено, що [PERSON] неодноразово звертався до дружини з проханням визначити місце проживання з ним, однак добровільно це оформити не вбачається можливим, так як [PERSON] зовсім ігнорує це питання. Необхідність встановлення факту самостійного виховання та утримання, заявник мотивує тим, що йому це потрібно для отримання соціальної допомоги як батьку, що самостійно виховує дитину, реєстрації місця проживання дитини, вирішення інших питань щодо проживання та перебування дитини, отримання відстрочки від мобілізації. Обстеживши надані до суду матеріали справи, судом встановлено, що заявник проживав з [PERSON] у незареєстрованому шлюбі. Мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 21.02.2018 року. Спільне подружнє життя у сторін не склалося. Часті сварки між ними та відсутність непорозуміння призвели в результаті до розпаду сім`ї. З січня 2022 року сторони проживають окремо. Судом встановлено, що фактично донька перебуває на повному майновому утриманні заявника, він приділяє їй належну увагу, турбуюся про її духовний та фізичний стан. Проживає окремо в квартирі. В квартирі є належні умови проживання, вона складається із чотирьох великих кімнат, донька має свою окрему кімнату, квартира також обладнана усіма належними комунікаціями та зручностями, які дозволяють дитині комфортно проживати разом із заявником. Батько дитини має стабільний та високий заробіток, що підтверджується наданими довідками про доходи. Шкідливих звичок не має, аморальний спосіб життя не веде, користуюся авторитетом у знайомих та на роботі. Хоче дати дитині освіту і добробут. Дитина, також за час спільного проживання з батьком проявляє велику прихильність та любов до нього. Щодо вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем неповнолітньої доньки [PERSON] , суд зазначає наступне. Верховним Судом України звернуто увагу на те, що факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Перелік юридичних фактів, підвідомчих встановленню в судовому порядку, наводиться в ст. 315 ЦПК України не є вичерпним. Частиною 2 ст. 315 ЦПК України встановлено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до роз`яснень, що викладені в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995р. «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Касаційний цивільний суд Верховного Суду у справі № 363/214/17-ц від 22.08.2018, прийшов до висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Даний факт, є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав та можливість безперешкодної реалізації особистих прав заявника. Встановлення факту самостійного виховання та утримання доньки [PERSON] на утриманні заявника, необхідно для отримання соціальної допомоги як батьку, що самостійно виховує дитину, реєстрації місця проживання дитини, вирішення інших питань щодо проживання та перебування дитини, отримання відстрочки від мобілізації тощо. Щодо визначення місця проживання дітей суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до положень ч. 4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Принципом 6 «Декларації прав дитини» від 20 листопада 1959 року визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11.07.2017 р. (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати, що у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. З аналізу практики Європейського суду з прав людини встановлено, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення ч.1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Аналізуючи вищенаведені обставини та враховуючи вимоги норм сімейного законодавства, належні умови проживання за місцем проживання батька, що сприяють розвитку і належному вихованню дитини, суд вважає доцільним визначити місце проживання доньки сторін разом із батьком. На підставі викладеного та

Outcome: approved