Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-23 00:00:00

До Корсунь-Шевченківського\~районного суду\~Черкаської області\~надійшла позовна\~заява [PERSON] \~до [PERSON] про стягнення коштів, отриманих без достатньої правової підстави. Позов мотивовано тим, що в червні 2023 позивач з відповідачем домовилися про купівлю позивачем будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] , про що уклали усну домовленість. На виконання цієї домовленості позивач сплатила відповідачу в рахунок оплати вартості домоволодіння 2000 доларів США, що підтверджується власноручною розпискою відповідача від 26.02.2023, згідно з якою [PERSON] у присутності свідка [PERSON] отримала від позивача завдаток у розмірі 2000 доларів США за вищевказане домоволодіння. У цій розписці допущено описку в даті, правильною є дата 26.06.2023. Після передачі відповідачу коштів позивачу стало відомо про те, що домоволодіння перейшло до відповідача в порядку спадкування, проте своїх спадкових прав на нього вона не оформила, а сам будинок виявився непридатним для проживання. Позивач також замовила оцінку домоволодіння, відповідно до якої ринкова вартість житлового будинку оцінена в розмірі 37080,00 грн, що в чотири рази менше від оговореної суми та в два рази менше за сплачений нею завдаток. Позивач в усному та письмовому порядку пропонувала відповідачу повернути їй сплачені кошти за будинок у розмірі 2000 доларів США, однак остання відмовилася, у зв`язку із чим позивач звернулася із цим позовом до відповідача в судовому порядку і просила стягнути на свою користь з [PERSON] грошові кошти в розмірі 75\~050,00 грн. Уважає, що спірні кошти були отримані відповідачем без достатньої правової підстави, а тому правовідносини між сторонами регулюються положеннями ст. 1212 ЦК України, згідно із ч.1 якої особа, яка набула майно або зберегла його в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Ухвалою судді від 30.01.2024 указану позовну заяву прийнято до розгляду, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження. Відповідач надала суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого пред`явлений позов не визнає повністю, посилаючись на те, що вона правомірно володіє домоволодінням по [ADDRESS] , як спадковим майном. Позивач, користуючись довірою відповідачки, вселилася до цього будинку, користується домоволодінням, самовільно провела перепланування будинку, змінила замки, не проводить ні повернення будинку, ні повну оплату за його купівлю. Відповідач зазначає, що позивач просить стягнути грошові кошти в гривні, але не надає суду доказів проведення такої конвертації, не надає доказів причини своєї відмови в укладенні договору купівлі-продажу будинковолодіння. Також відповідач вважає, що за змістом наданої позивачем до матеріалів позовної заяви розписки гроші, які вона передала в розмірі 2000 доларів є завдатком, що виключає можливість застосування ст. 1212 ЦК України. Просить відмовити в задоволенні позову. Також відповідач подала зустрічну позовну заяву про усунення їй перешкод у здійсненні права користування та розпорядження будинковолодінням по [ADDRESS] шляхом виселення позивача з зазначеного будинку. Ухвалою суду від 10.05.2024 зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення - повернуто разом з доданими до неї документами відповідачу [PERSON] в зв`язку з поданням нею заяви про відкликання позовної заяви. Закрито підготовче провадження в справі та справу призначено до судового розгляду. У судовому засідання представник позивача позов підтримав, відповідач позов не визнала в повному обсязі. Однак під час стадії з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами відповідач вказала, що не проти повернути половину від отриманої суми, оскільки позивач користувалася спірним будинком біля 5 місяців, за що достатньо сплатити 1000 доларів. При цьому відповідач повідомила що не вживала заходів для повернення позивачу частини з отриманої суми грошових коштів. Також відповідач підтвердила, що дійсно у власноруч написаній нею розписці помилково вказана дата "26.02.2023" замість правильної дати " [INFO] ". [PERSON] вказала, що між позивачем і нею в червні 2023 року була досягнута домовленість про продаж позивачу домоволодіння, яке розташоване по [ADDRESS] . Це домоволодіння відповідач отримала в спадок від дядька, який помер 10 років тому. Однак правовстановлюючі документи на спадкове майно відповідач не оформлювала, оскільки не було такої потреби. Відповідач стверджує, що вона з позивачем домовилася про те, що продаж будинку буде вчинено за 4000 доларів США у період до нового (2024) року. За цей час позивач мала зібрати залишок суми (ще 2000 доларів США), а відповідач мала оформити свої спадкові права, тобто отримати правовстановлюючі документи. Відповідач дозволила позивачу перевезти речі в будинок, чим позивач займалася біля трьох місяців. Пізніше відповідач надала дозвіл позивачу на заселення в будинок. Позивач 08.10.2023 переїхала до будинку. Після цього позивач відмовилася укладати договір купівлі будинку, нібито з тієї причини що цей будинок не відповідає обумовленим сторонами вимогам. Після цього позивач не оплатила за жовтень 2023 року рахунок за електроенергію на суму біля 500,00 грн, а відповідач подала заяву до РЕС про від`єднання будинку від електропостачання. Таке від`єднання було проведено спеціалістами 20.11.2023. Правовстановлюючі документи відповідач оформила 08.11.2023, про що повідомила позивачу. Однак позивач [PERSON] продовжувала відмовлятися від укладення договору купівлі-продажу домоволодіння. Крім того в подальшому, у січні 2024 року, відповідач унеможливила позивачу користуватися колодязем, тобто обмежила доступ до води, оскільки, зі слів [PERSON] , боялася, що позивач буде звинувачувати її в отруєнні через воду. Пізніше, у лютому 2024 року позивач звільнила спірне домоволодіння та виїхала на проживання в інше місце. Додатково відповідач повідомила, що між нею та позивачем не укладався договір оренди домоволодіння, не обумовлювався розмір плати за проживання в спірному будинку. Також відповідач зазначила, що на момент написання розписки вона не знала різниці між термінами "аванс" та "завдаток". Станом на теперішній час їй роз`яснив адвокат що "завдаток" потребує відповідного оформлення. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників, суд установив таке. Відповідач [PERSON] власноруч написала розписку такого змісту: "Я, [PERSON] беру завдаток від [PERSON] за будинок і земельну ділянку в [ADDRESS] у розмірі 2 тисячі доларів. Свідком передачі завдатку являється [PERSON] . 26.02.2023". Розписка підписана відповідачем та свідком. У судовому засіданні відповідач [PERSON] підтвердила, що наявний в матеріалах справи оригінал розписки написано нею власноруч. Також підтвердила, що правильна дата написання - 26.06.2023. Згідно із свідоцтвом про право на спадщину, виданим [PERSON] Корсунь-Шевченківською державною нотаріальною конторою 08.11.2023, відповідач отримала у власність указане домоволодіння в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Тобто на момент написання указаної розписки відповідачу належало спадкове будинковолодіння в [ADDRESS] в силу приписів ч. 5 ст. 1268 ЦК України, згідно з якою незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. При цьому розпоряджатися спірним майном відповідач до 08.11.2023 не мала права, оскільки на той час ще не оформила свої спадкові права. Позивач вважає, що її позов підлягає задоволенню на підставі ст. 1212 ЦК України, так як спірні кошти були отримані відповідачем без достатньої правової підстави. Відповідач же вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, не регулюються ст. 1212 ЦК України. Вирішуючи питання, яку норму матеріального права слід застосувати при вирішенні даного спору, суд виходить з такого. Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Виходячи з норм статті 1212 ЦК України, правова природа безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але в подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Результат системного аналізу зазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення в зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунено за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29.09.2014 у справі № 6-122цс14. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що зміст розписки свідчить про наявність між сторонами зобов`язальних (договірних правовідносин), що виключає можливість застосування статті 1212 ЦК України. Згідно з положеннями статей 546, 548 ЦК завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами. Відповідно до ст.\~570\~ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком передбачені вимогами\~статті 571 ЦК України, зокрема: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора; якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості; сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором; у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. За змістом наведених норм\~ЦК України\~завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання. Згідно з положеннями статей\~546,\~548 ЦК України\~завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами. Відповідно до частини першої\~статті 635 ЦК України\~попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, -у письмовій формі. Згідно зі\~статтею 657 ЦК України\~договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Таким чином, у разі, якби сторони свої домовленості щодо купівлі-продажу спірного домоволодіння оформили письмовим договором та в подальшому його б посвідчили нотаріально, то між сторонами існували б зобов`язальні правовідносини, які могли б бути забезпечені завдатком. Оскільки договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачкою грошова сума у загальному розмірі 2000,00 дол. США є не завдатком, а авансом, який підлягає поверненню. Посилання сторони відповідача на те, що саме з вини позивача сторони не уклали основний договорів, а тому позивачка втратила право вимагати повернення коштів, є безпідставними, оскільки сума грошових коштів, що за своєю правовою природою є авансом, підлягає поверненню особі, яка їх сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору. Такий висновок відповідає незмінній позиції Верховного Суду, викладеній зокрема в постанові від 09.12.2020 у справі № 211/5994/17.. Тому позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів підлягає задоволенню на підставі ч.2 ст. 570 ЦК України, згідно з якою, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Зазначення ж позивачем іншої правової норми (ст. 1212 ЦК України) на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися при вирішенні спору. Необхідність дотримання принципу jura novit curia («суд знає закони») підтверджена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), у якій зазначено, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. З аналізу наведених норм процесуального права вбачається, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту, якщо позивач обґрунтовувала цим свої позовні вимоги, проте помилково посилалась на певні норми права. Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Позивач розрахувала таку суму у національній валюті України станом на дату подання позову та в подальшому перерахунок не здійснювала. оскільки розрахунки на території України здійснюються виключно в валюті України, суд вважає, що позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 75050,00 грн підлягає задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved