Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-16 00:00:00

У січні 2024 року позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом у якому просила розірвати договір довічного утримання, укладений 16 квітня 2016 року між нею та її рідним сином [PERSON] , який помер [INFO] та повернути за нею право власності на 3/5 частин домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог вказала, що є людиною літнього віку, потребує стороннього догляду, тому 16..04.2016 вона уклала договір довічного утримання зі своїм сином [PERSON] . Предметом договору були: передача 3/5 частин домоволодіння, розташованого за вищевказаною адресою, який належить позивачці, а син у свою чергу зобов`язався забезпечити позивачку харчуванням, одягом, лікарськими засобами, надавати медичну допомогу, сплачувати комунальні послуги. Син позивачки [PERSON] 13.12.2022 був мобілізований до Збройних Сил України, а 14.05.2023 загинув під час захисту Батьківщини. Спадкоємцями першої черги після його смерті є позивачка, дружина померлого [PERSON] та їхній син [PERSON] . На початку широкомасштабного вторгнення російської федерації на територію України відповідачка з онуком виїхала до Німеччини, де і проживають досі. Відповідачка прийняла спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON] , проте жодних обов`язків за договором довічного утримання не виконує, що змушує її звернутися до суду з цим позовом. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.01.2024 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 15.05.2024, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивачка у судове засідання не з`явилася, подала заяву у якій просить про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує. Відповідачка у судове засідання повторно не з`явилася. Про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки не повідомила. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України, суд за згодою позивача, вважає за можливе, проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 16 квітня 2016 року між [PERSON] , як відчужувачем з однієї сторони та [PERSON] , як набувачем з другої сторони, укладено договір довічного утримання відповідно до якого відчужував передав у власність набувачеві, а набувач прийняв від відчужувача майно:3/5 частин домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати\~ відчужувача утриманням та доглядом довічно на умовах, встановлених цим договором (а.с.12). Зазначений договір посвідчено державним нотаріусом Новомсоковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Носенком А.Г. та зареєстровано в реєстрі за №1-732. Так, у відповідності до п.4 договору набувач зобов`язався надавати відчужувану довічно матеріальне забезпечення у сумі 1000 грн. щомісяця; забезпечити відчужувача харчуванням, необхідним одягом, медикаментами, лікарськими засобами; надання медичної допомоги шляхом залучення кваліфікованих медичних працівників; оплату за власний рахунок комунальних послуг. У п.16 договору довічного утримання зазначено, що у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужував набуваж право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. Як вбачається з довідки №7/304 від 19.06.2023, виданій [PERSON] , її син, солдат [PERSON] , 1980 року народження, проходив службу в Збройних Силах з\~ 13.12.2022 по 04.05.2023. Загинув 04.05.2023. Травма і причина смерті пов`язані із захистом Батьківщини (а.с.9). Факт смерті набувача за договором довічного утримання також підтверджується копією свідоцтва про смерть [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] (а.с.10). Відповідачка [PERSON] є дружиною набувача за договором [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.15). Після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , Зачепилівською державною нотаріальною конторою Харківської області заведено спадкову справу №71472539 (номер у нотаріуса 306/2023) (а.с.50). Як вбачається з копії спадкової справи (а.с.70-79), із заявою про прийняття спадщини звернулася дружина померлого [PERSON] . Відомості про інших спадкоємців у спадковій справі відсутні. До правовідносин, що виникли між сторонами, підлягають застосуванню такі норми права. Статтею 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Частиною першою статті 749 ЦК України передбачено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Положення частини першої статті 755 ЦК України не містять визначення «неналежне виконання набувачем обов`язків за договором довічного утримання (догляду)», а тому, вирішуючи це питання, Суд повинен ураховувати конкретні обставини справи, умови договору довічного утримання (догляду) та положення статті 651 ЦК України, які визначають загальні підстави для зміни або розірвання договору. Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України). Частиною другою статті 651 ЦК України визначено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27 січня 2022 року у справі № 361/2838/18 (провадження № 61-10986св21). Порушення є істотним, якщо тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати у реальних збитках і (або) упущеної вигоди; її розмір, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13 та у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19 (провадження № 61-11407св20). Відповідно до статті 757 ЦК України обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду) переходять до тих спадкоємців, до яких перейшло право власності на майно, що було передане відчужувачем. Якщо у набувача немає спадкоємців або вони відмовилися від прийняття майна, переданого відчужувачем, відчужувач набуває право власності на це майно. У цьому разі договір довічного утримання (догляду) припиняється. Статтями 1216, 1218, 1220 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до статей 1261, 1268, 1269 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї; малолітня, неповнолітня особа вважаються такими, що прийняли спадщину; в іншому випадку спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Аналіз статей 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, реалізувавши які спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно, в тому числі нерухоме (право володіння, користування), а з моменту оформлення права власності на нерухоме майно - право розпорядження ним. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), ще обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частині перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, як входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідачка не надала суду жодного доказу щодо виконання нею умов договору довічного утримання від (догляду) від 16.04.2016. Розірвання у судовому порядку договору довічного утримання у випадку невиконання його істотних умов та відмови від добровільного розірвання однією із сторін та правові наслідки його розірвання передбачені пунктами 15,16\~ спірного Договору. Як вбачається з відповіді Державної прикордонної служби України, [PERSON] після смерті набувача [PERSON] , перебувала на території України з 07.05.2023 по 21.05.2023; з 21.06.2023 по 19.07.2023; з 09.10.2023 по 06.11.2023 (а.с.60). Наведене свідчить про те, що відповідачка проживає переважно за межами України, що підтверджує доводи позивачки стосовно невиконання умов договору довічного утримання. За таких обставин, суд вважає доведеним факт невиконання договору довічного утримання спадкоємицею набувача [PERSON] [PERSON] , що є підставою для його розірвання. Відповідно до ч. 1 ст. 756 ЦК України,у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач має убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12,81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач. Такі висновки щодо застосування положень статей 755,756 ЦК України узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема у постановах від 21.06.2021 у справі № № 644/1566/19, від 25.02.2021 у справі №686/13821/19, від 28.03.2018 у справі № 509/513/16-ц, від 29.08.2018 у справі № 755/1226/17-ц та від 06.05.2020 у справі № 755/1750/19. Враховуючи викладені обставини, оцінюючи досліджені судом докази в їх сукупності, зважаючи на відсутність доказів, що підтверджують належне виконання договору довічного утримання від 16.04.2016,суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог про розірвання договору довічного утримання та визнання за позивачкою права власності на 3/4 частини домоволодіння. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, з відповідачки на користь позивачки слід стягнути судовий збір у сумі 1211,20 грн. На підставі викладеного і

Outcome: approved