Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-24 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила змінити розмір аліментів, які з неї стягуються на підставі виконавчого листа від 11 серпня 2023 року, виданого у справі № 57/58962/21-ц, на підставі якого відкрито виконавче провадження № [NUMBER], для утримання синів [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ), на користь відповідача [PERSON] - батька дітей, на 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дітьми повноліття. В обґрунтування позову вказано, що матеріальне становище позивача змінилося: народилася ще одна дитина, яка потребує, як уваги, так і фінансового утримання, що, на переконання позивачки, є поважними обставинами для зменшення розміру аліментів та істотною підставою для часткового звільнення її від сплати заборгованості за аліментами, яка утворилася. Відповідач у своєму відзиві позов не визнав, заперечуючи проти вимог позовної заяви вказав, що за час судового розгляду справи про стягнення аліментів діти постійно проживали з ним та знаходилися на його повному утриманні, а позивачка, незважаючи на той факт, що постійно була офіційно працевлаштована, будь-якої матеріальної допомоги на утримання дітей не надавала. Позов про стягнення аліментів позивач повністю визнала, а тому недоречно згадувати про обставини, які вже були досліджені судом і яким вже надано правову оцінку. Позивач просить змінити розмір аліментів та залишити лише гарантований державною необхідний мінімум 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що фактично призведе до стягнення зафіксованої твердої грошової суми, тобто до зміни способу стягнення аліментів. Позивач не ставить питання щодо зміни розміру аліментів у вигляді зменшення частки від доходу. З 2021 року, коли позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] , вона мала змогу при спільному бюджеті з чоловіком приділити більше уваги сплаті аліментів на погашення заборгованості по аліментам. Незважаючи на значну заборгованість по аліментам, не надаючи будь-якої матеріальної допомоги на утримання дітей позивачка здійснила купівлю автомобіля Toyota Yaris. Тобто за весь час стягнення аліментів [PERSON] постійно була офіційно працевлаштована та отримувала значний дохід у Міністерстві економіки України, який витрачала на власні потреби, та у той же час не брала участі у вихованні та належному утриманні синів. Як вбачається із позовної заяви, позивачка у шлюбі з [PERSON] народила [INFO] доньку - [PERSON] і вважає, що їй надто обтяжливо сплачувати аліменти на утримання синів, які на даний час навчаються на потребують значної уваги та належної фінансової підтримки. У відповіді на відзив відповідача позивач зазначила, що автомобіль був придбаний нею у 2021 році, коли з нею проживав молодший син. Крім цього, для дітей віком від 6 до 18 років законодавчо визначено прожитковий мінімум у розмірі 3 196, 00 грн. Через великі виплати аліментів у неї утворилася заборгованість за житлово-комунальні послуги. Також стверджує, що вона регулярно і систематично сплачувала матеріальну допомогу для утримання дітей. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 18 березня 2024 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої визначено суддю, для розгляду справи у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), та передано 20 березня 2024 року, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 20 березня 2024 року судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру з інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача фізичної особи /а. с. 29/. 21 березня 2024 року ухвалою судді відкрито провадження у справі, для розгляду у спрощеному порядку з викликом сторін у судове засідання /а. с. 31-32/. 23 квітня 2024 року засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив відповідача на позов /а. с. 43-53/. 30 квітня 2024 року позивач подала до суду відповідь на відзив відповідача. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала і просила задовольнити з підстав, наведених у заявах по суті. Відповідач у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, посилаючись на доводи свого відзиву, наголосив на тому, що діти не повинні страждати від ситуації, яка склалася, у позивача наявна заборгованість у 64 000, 00 грн по аліментам на утримання дітей. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача і заперечення відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 червня 2023 року задоволено позов [PERSON] про стягнення аліментів з [PERSON] у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 04 листопада 2021 року і до досягнення повноліття дітьми: синами [PERSON] і [PERSON] /а. с. 17-20/. Постановою державного виконавця Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Павліченко В. О. від 18 жовтня 2023 року у виконавчому провадженні № [NUMBER] звернено стягнення на заробітну доходи боржника - [PERSON] , які вона отримує в Міністерстві економіки України /а. с. 22-23/. Згідно з довідкою від 06 березня 2024 року № 2121-12/51 Міністерства економіки України, загальна сума стягнень із заробітної плати [PERSON] за період з 01 жовтня 2023 року по 29 лютого 2024 року склала 71 517, 25 грн, у тому числі, аліменти у сумі 48 738, 94 грн та погашення заборгованості із сплати аліментів у розмірі 22 778, 31 грн. На дату складення довідки заборгованість із сплати аліментів, що виникла за період з 04 листопада 2021 року по 30 вересня 2023 року, становить 234 968, 41 грн /а. с. 25/. [INFO] у [PERSON] у шлюбі з [PERSON] народилася донька - [PERSON] /а. с. 14, 15/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини першої ст. 182 Сімейного кодексу України при визначені розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Так, Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду. У статті 192 Сімейного кодексу України наведено перелік обставин, за яких суд може постановити рішення, зокрема, про збільшення (зменшення) розміру аліментів. Такими обставинами є: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я як особи, з якої стягуються аліменти, так і особи, на чию користь вони стягуються, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тому, виходячи з вимог чинного законодавства, вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів та доведеними при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду. Із зазначених норм закону також випливає, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком, та може бути застосовано при наявності відповідних обставин для цього. Крім того, пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів, у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 Сімейного кодексу України, зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 Сімейного кодексу України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). З аналізу зазначених правових норм також вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому, суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів. Так, позивач як на підстави свого позову вказував те, що у зв`язку із вагітністю і пологами, народженням доньки у лютому 2024 року, її матеріальне становище суттєво змінилося, вона не у змозі сплачувати аліменти на утримання синів у визначеному судом розмірі, не може погасити заборгованість за аліментами. Отже, позивач стверджує, що розмір аліментів у 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, присуджені судом як аліменти на утримання неповнолітніх синів, для неї є непомірним. Верховний Суд у своїй постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19 вказав, що звертаючись до суду з позовом про зміну (зменшення) розміру аліментів, позивач посилався на те, що у нього змінився сімейний і матеріальний стан, оскільки народилася дочка від іншого шлюбу. Системний аналіз змісту статті 192 Сімейного кодексу України дає підстави для висновку, що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава, для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів. Також Верховний Суд зазначив, що зміна сімейного стану позивача, а саме народження дитини, не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів. І найголовніше, що батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем не доведено підстав для задоволення позову, передбачених ст. 192 Сімейного кодексу України. Також, позивачем не надано і доказів зміни її матеріального чи сімейного стану, стану здоров`я, внаслідок чого виникла необхідність у зменшенні розміру аліментів через неможливість їх сплачувати у визначеному розмірі. Інші доводи позивача не можуть бути прийняті судом, оскільки не відносяться до безумовних підстав для зменшення розміру аліментів. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що належних доказів в обґрунтування позову не надано, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про зменшення розміру аліментів, а тому відмовляє у задоволенні позову. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову суд відмовляє, сплачений при поданні позовної заяви судовий збір у розмірі 1 211, 20 грн, покладається на позивача. За пунктом 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed