Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання договору дарування земельної ділянки нікчемним та удаваним правочином. Обгрунтовуючи подану позовну заяву посилалася на те, що вона на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті чоловіка [PERSON] є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Дзвониської сільської ради Вінницького (Тиврівського) району Вінницької області з кадастровим номером 0524582700:01:002:0167 площею 6,0437 га. За життя вони з чоловіком домовлялися про те, що кошти за продану земельну ділянку мають розділитися на три частини: одна тому хто з них залишиться, дві інші частини мають бути розділені між їхньої дочкою [PERSON] та онукою (дочкою померлого сина) [PERSON] . У 2022 році вона вирішила продати вказану земельну ділянку орендарю ПП «Віта». Своє рішення вона озвучила дочці та онучці. Через декілька днів онучка [PERSON] запропонувала їй викупити у неї земельну ділянку за суму, яка дорівнює одній третині частини суми за яку вона дійшла згоди з орендарем і віддасть ці кошти в розмірі 100\~000 грн. її дочці [PERSON] не пізніше ніж за один рік. Також онука пообіцяла забрати її жити до себе та доглядати її за власні кошти. Тоді вона остаточно погодилася на це, її дочка також погодилася на ці умови. На той час відповідачка перебувала у шлюбі та не бажала ділити цю землю зі своїм чоловіком. З метою уникнення непорозумінь з орендарем земельної ділянки, який мав переважне право на викуп у неї земельної ділянки, а також уникнення набуття права спільної часткової власності разом з чоловіком, відповідачка запропонувала продати їй земельну ділянку шляхом оформлення договору дарування, так як при цьому варіанті не потрібна згода орендаря на відчуження земельної ділянки. А задля фіксації суми, яку відповідачка буде винна її доньці в договорі дарування вони визначили ціну подарунку в 100\~000 грн. Так 15 червня 2022 року вона вважаючи, що підписує договір довічного утримання з відповідачкою, уклали нотаріально посвідчений договір дарування належної їй земельної ділянки. Протягом року онука її до себе жити так і не забрала, фінансово не утримувала, не віддала обумовлену суму їй дочці, а на даний час їх відносини взагалі погіршилися. З урахуванням наведеного, просить суд: - визнати договір дарування земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Дзвониської сільської ради Вінницького (Тиврівського) району Вінницької області з кадастровим номером 0524582700:01:002:0167 площею 6,0437 га нікчемним (удаваним правочином) та повернути вказану земельну ділянку у її власність; - скасувати рішення про державну реєстрацію права власності відповідно до укладеного договору дарування земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Дзвониської сільської ради Вінницького (Тиврівського) району Вінницької області з кадастровим номером 0524582700:01:002:0167 площею 6,0437 га; - стягнути з відповідачки на її користь судові витрати. Не погоджуючись з позовними вимогами відповідачка [PERSON] подала до суду відзив, в якому посилалася на те, що позивачка добровільно без жодного впливу та примусу підписала договір дарування, за яким подарувала їй земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Дзвониської сільської ради Вінницького (Тиврівського) району Вінницької області з кадастровим номером 0524582700:01:002:0167 площею 6,0437 га. Позовні вимоги є недоведеними та не підлягають задоволенню (а.с.24-26). Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 13 грудня 2023 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 21 лютого 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд. При розгляді справи позивачка [PERSON] та її представники [PERSON] , [PERSON] підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Позивач пояснила суду, що вона не мала наміру укладати договір дарування земельної ділянки. Відповідачка ввела її в оману пообіцявши, що буде доглядати за нею. Договір у нотаріуса вона підписала не читаючи його змісту, поставила підписи там де вказувала нотаріус. Нотаріус їй нічого не роз`яснювала. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити в їх задоволенні з підстав наведених у відзиві. Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Смоляк Л.С. на розгляд справи до суду не з`явилася, надавши суду письмову заяву про розгляд справи в її відсутність. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані сторонами докази, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог виходячи з наступного. За правилами п.1 ч. 2\~ст. 11 ЦК України\~підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. За статтею \~202\~ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно із частиною першою статті 203\~ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За змістом статей\~626,\~628,\~629 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до\~ ст. 629 ЦК\~договір є обов`язковим для виконання сторонами. Як визначено ч.1\~ст.627 ЦК України, відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 638 ЦК України\~встановлено, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з частиною першою статті 717\~ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 719\~ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). В обґрунтування позовних вимог позивачка [PERSON] та її представники посилалися на норму \~ст.235 ЦК України, відповідно до якої удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За змістом ст.ст.202,203 ЦК України\~ головним елементом будь-якого правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Фактично сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. Причина укладання удаваного правочину зумовлена бажанням сторін приховати істинний характер відносин сторін з метою уникнення небажаних для себе цивільних, податкових та інших правових наслідків, зокрема, задля мінімізації податків та обов`язкових платежів за угодами щодо розпорядженням нерухомим майном. Як правило, удавані правочини укладаються між особами, які повністю довіряють одна одній. Другий правочин, який сторони мають намір насправді вчинити може бути як дійсним, так і недійсним, в залежності від того, наскільки він відповідає вимогам, закріпленим, зокрема в \~ст.203 ЦК України. Прихований правочин завжди підлягає оцінці на предмет його відповідності загальним умовам, необхідність дотримання яких передбачена чинним законодавством. Разом з цим, сам по собі факт його прикриття іншим (удаваним) правочином не може слугувати самостійною підставою для визнання такого правочину недійсним. За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Заявляючи таку вимогу, позивач має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року в справі № 6-133цс12, від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 742/1913/15, від 21 серпня 2019 року в справі №303/292/17, від 30 березня 2020 року в справі №524/3188/17 та підтримані у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року в справі №346/2238/15. Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №357/3132/15-ц для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників. Однак, оцінивши обставини справи, надані докази, суд вважає, що позивачка [PERSON] в порушення вказаних вимог діючого законодавства не довела суду належними та допустимими доказами спрямованості волі сторін оспорюваного договору дарування на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені цим договором, з наміром приховати насправді вчинений правочин - договір довічного утримання та настання між сторонами прав та обов`язків, що передбачені саме договором довічного утримання. Ухвалюючи рішення, суд виходить з того, що правовим наслідком укладання договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом договору, та виникнення права власності на нього в обдарованої особи. Особливість договору дарування полягає у тому, що цей договір є безоплатним, а тому дарувальник не набуває права на зустрічні дії майнового чи немайнового характеру з боку обдарованої особи. \~ \~ \~ \~ В той же час, відповідно до змісту\~ глави 57 ЦК України\~«Довічне утримання (догляд)» за договором довічного утримання одна сторона зобов`язується передати другій стороні у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого друга сторона зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача, повинні бути визначені в договорі в грошовій оцінці. Набувач стає власником переданого нерухомого майна з дня державної реєстрації права власності, тобто фактично із дня укладання договору довічного утримання, але не має право до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти майно, передане за договором довічного утримання (догляду), укладати щодо нього договір застави, передавати його у власність іншій особі на підставі іншого правочину. Набувач може бути зобов`язаний забезпечити відчужувача або третю особу житлом у будинку (квартирі), який йому переданий за договором довічного утримання (догляду). Як встановлено судом, 15 червня 2022 року позивачка [PERSON] за нотаріально посвідченим договором дарування подарувала (безоплатно передала у власність) своїй онуці [PERSON] належну їй на праві власності земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Дзвониської сільської ради Вінницького (Тиврівського) району Вінницької області з кадастровим номером 0524582700:01:002:0167 площею 6,0437 га. Сторони особисто підписали вказаний договір в присутності нотаріуса, що підтверджується копією договору. Підписання договору фактично не заперечувалось в судовому засіданні позивачкою, однак як стверджувала вона підписувала його не читаючи. Підписуючи договір, зокрема, дарувальник [PERSON] підтвердила, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, що їй зрозуміла природа цього правочину (п.3.8 Договору). Крім того, сторони засвідчили, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину (п.3.7 Договору). В п.5,6 договору сторони засвідчили, що право власності на дарунок, що дарується, згідно з законом виникає у обдаровуваного з моменту прийняття подарунка та державної реєстрації права власності у встановленому законом порядку. При посвідчені договору нотаріусом особи сторін встановлено, їх дієздатність перевірено. Доводи позивачки [PERSON] про те, що вона казала нотаріусу саме про її бажання укласти договір довічного утримання, що нотаріус не роз`яснював їй змісту договору, що вона підписала договір, не читаючи, об`єктивно спростовуються змістом оспорюваного договору, жодними належними та допустимими доказами вони не спростовані та узгоджуються зі змістом оспорюваного правочину, підписавши який, сторони підтвердили факт надання їм нотаріусом відповідних роз`яснень. Отже, вказані обставини свідчать про те, що, особисто підписуючи договір дарування земельної ділянки, позивачка [PERSON] була ознайомлена з його текстом та змістом і не могла не усвідомлювати, який саме договір вона укладає і які наслідки після цього настануть. Так, дійсно судом встановлено, що позивачка [PERSON] є особою похилого віку. В судовому засіданні позивачка не змогла пояснити, в чому саме полягала їх домовленість з відповідачкою щодо її матеріального забезпечення чи догляду, яку конкретно допомогу та догляд, в якому порядку повинна була надавати їй відповідачка, лише узагальнено вказала на домовленість щодо матеріальної та фізичної допомоги. Вказане, на думку суду, є свідченням того, що між сторонами в дійсності не виникли права та обов`язки за договором довічного утримання. Будь-які докази, які б свідчили про те, що, незважаючи на укладання договору дарування земельної ділянки, в дійсності в правовідносинах сторін настали наслідки, які характерні для договору довічного утримання, в справі відсутні. Також позивачкою та її представниками не наведено і судом не встановлено жодних обставин, які б вказували на наявність у сторін обопільного свідомого наміру на приховання договору довічного утримання договором дарування задля певної особистої користі, що є істотною ознакою удаваності правочину. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed