Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-12 00:00:00

У липні 2023 року орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради звернувся з позовом про позбавлення [PERSON] та [PERSON] батьківських прав та стягнення аліментів. Позовні вимоги органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради обґрунтовані тим, що [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний 06.07.2010 року. Відповідач [PERSON] є матір`ю ще однієї дитини - малолітньої [PERSON] , [INFO] . Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження [PERSON] відомості про батька записані відповідно до ч. 1 статті 135 Сімейного кодексу України. Сім`я [PERSON] потрапила в поле зору управління-служби у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради після того як небайдужі громадяни звернулися з усною заявою стосовно ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків. У повідомленні йшлося про те, що мати категорично ігнорує свого сина [PERSON] , не турбується про його майбутнє, не піклується про стан здоров`я (у дитини псоріаз, затримка психомовного розвитку), хлопець перебував на інклюзивній формі навчання. Зі слів заявників мати знаходить компанії, в яких зловживає алкоголем, повсюди водить з собою [PERSON] , а [PERSON] залишається вдома сам або вештається по вулиці до опівночі. Мати зайнята влаштуванням свого особистого життя, часто змінює співмешканців, яких утримує за свої кошти та за рахунок аліментів, які сплачує батько на старшого сина. Вихованням та утриманням дітей не займається. Діти знаходяться на утриманні баби з боку матері [PERSON] . За місцем мешкання в кімнаті, де проживає мати з дітьми, лише один двоспальний диван. Для сина відсутнє місце для сну, відсутнє місце для навчання, квартира захаращена різноманітним мотлохом, різними пакунками. Існують борги по сплаті комунальних послуг. За результатами роботи, проведеної управлінням-службою у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської, неповнолітнього [PERSON] та малолітню [PERSON] було взято на облік дітей, які перебувають в складних життєвих обставинах, через ухилення матері та батька від виконання батьківських обов`язків (накази управління-служби у справах дітей Лівобережної адміністрації від 13.10.2022 № 175, від 13.10.2022 № 176). [PERSON] та [PERSON] є учнями Комунального закладу освіти «Середньої загальноосвітньої школи №147» Дніпровської міської ради. За отриманою від керівництва навчального закладу інформацією мати та батько не приймають участі у навчанні дітей. [PERSON] не виходить на «онлайн» навчання, відсутня технічна можливість навчання в режимі «онлайн», не атестований з більшості предметів. Батьки не приходять брати завдання. За словами вчителів майбутнім [PERSON] занепокоєна баба [PERSON] , яка переймається навчанням онука. Адміністрація навчального закладу рекомендує матері розглянути можливість переведення [PERSON] на інклюзивну форму навчання, адже з дитиною не займаються вдома і є показання для інклюзивного навчання. Спеціалістами управління-служби у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради та фахівцями відділу Дніпровського міського центру соціальних служб в Індустріальному районі міста при спільному комісійному виході за місцем фактичного проживання було запропоновано матері облаштувати належним чином житло, але мати не виявила бажання, а переїхала з дітьми до знайомих у Самарський район, потім в Амур-Нижньодніпровський район міста Дніпра. 20.03.2023 року до управління-служби у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради надійшло повідомлення управління-служби у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради про те, що з повідомлення Дніпропетровської обласної дитячої клінічної лікарні стало відомо, що 07.03.2023 старший слідчий відділу поліції разом із матір`ю [PERSON] привіз дитину до лікарні з підозрою на пошкодження статевих органів. Після зазначеної події мати і дочка переїхали до реабілітаційного центру за адресою: [ADDRESS] . З 18.03.2023 року дитина з матір`ю проживають за адресою: [ADDRESS] (гуртожиток). Комісією у складі спеціалістів управління-служби у справах дітей, поліції, фахівців відділу Дніпровського міського центру соціальних служб в Індустріальному районі міста здійснений вихід за новою адресою та складений акт обстеження умов проживання. Мати, з її слів, проживає в гуртожитку в орендованій кімнаті. В кімнаті двоспальний диван, розкладне крісло, шафа для одягу, сервант, телевізор, холодильник. Продукти харчування відсутні. Приготована гречана каша і все. За словами матері дитину [PERSON] тільки виписали з лікарні після перенесення захворювання (ротовірусна інфекція) і вона потребує дієтичного харчування. За наданою інформацією з ними в кімнаті проживає молода жінка [PERSON] (інвалід дитинства) - дочка подруги [PERSON] , з якою вони разом працюють. [PERSON] отримує пенсію по інвалідності, не працює і доглядає [PERSON] , коли мати на роботі. Мати категорично відмовилася пояснювати будь що з приводу факту ймовірного вчинення насильства по відношенню до [PERSON] , заперечила цей факт і повідомила, що відомості про огляд лікаря наявні у слідчого. Мати не дбає про навчання, виховання, лікування своїх дітей, не готує їм їжу, недбало ставиться до їх майбутнього. Свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Старший син, [PERSON] , хворіє на псоріаз. Належного лікування, догляду і уваги з боку матері/батька не отримує, потребує інклюзивного навчання, відмовляється проживати з матір`ю, весь час тікає за місцем реєстрації баби [PERSON] , проживає на її повному утриманні. Мати [PERSON] не заперечує того факту, що не утримує свого сина (коштів бабі не надає). Також повідомила, що батько [PERSON] - [PERSON] забрав у неї карту, на яку перераховував аліменти на утримання сина, і залишив її у себе - через сварку із бабою [PERSON] , яка вимагала у обох батьків утримувати сина. Також зі слів матері батько [PERSON] забрав мобільний телефон, який придбав для навчання сина. 23.03.2023 року управлінням-службою у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради опитані сусіди прилеглих кімнат гуртожитку, які повідомили, що в кімнаті № [NUMBER] мешкають мати з дитиною та чоловік і жінка. [PERSON] не змогла пояснити, чому надала неправдиві дані, весь час надає суперечливу інформацію, намагається уникнути спілкування. Мати не бажає проживати за місцем своєї реєстрації, з її слів, через несумісність характерів із бабою дітей [PERSON] . Зі слів баби [PERSON] [PERSON] не вміє самостійно розпоряджатися грошовими коштами, легко підпадає під вплив сторонніх осіб, які використовують її довірливість на свою користь та вводять в оману. За словами [PERSON] вона залишила дочці з онуками квартиру, а сама з чоловіком виїхала на постійне проживання у село, де у них є будинок. Також органом опіки та піклування зазначається, що декларація на медичне обслуговування дітей укладена з лікарем в Комунальному некомерційному підприємстві «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 9» Дніпровської міської ради з лікарем сімейної загальної практики - [PERSON] . Згідно з інформацією, отриманою від керівництва медичного закладу, мати з дітьми відвідує профілактичні огляди нерегулярно, рекомендації лікарів виконує частково, щеплення дітей не в повному обсязі. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Лівобережній адміністрації Дніпровської міської ради були присутні: мати [PERSON] , батько [PERSON] , діти [PERSON] та [PERSON] , а також баба [PERSON] . Діти підтвердили, що їх утриманням, вихованням та навчанням займається баба [PERSON] . Мати та батько будь-якої участі у їх вихованні та навчанні не приймають. Орган опіки та піклування вважає, що [PERSON] та [PERSON] свідомо нехтують виконанням своїх батьківських обов`язків, не виконують жодних покладених на них обов`язків, не приймають будь-якої участі у вихованні дітей, не піклуються про них, про їх фізичний та духовний розвиток, не цікавляться станом здоров`я. За цих підстав орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради просить: 1. Позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] ; 2. Позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] ; 3. Стягнути з [PERSON] аліменти в розмірі 1/4 частки від усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття та перераховувати їх на особистий рахунок неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , в Державному ощадному банку України; 4. Стягнути з [PERSON] аліменти в розмірі 1/4 частки від усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття та перераховувати їх на особистий рахунок малолітньої [PERSON] , [INFO] , у Державному ощадному банку України; 5. Стягнути з [PERSON] аліменти в розмірі 1/4 частки від усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття та перераховувати на особистий рахунок неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , в Державному ощадному банку України; 6. Державному закладу, до якого буде влаштовано [PERSON] , [INFO] , або його законному представнику відкрити на його ім`я рахунок у Державному ощадному банку України, отримати виконавчий лист і надати його до відповідного відділу державної виконавчої служби; 7. Державному закладу, до якого буде влаштовано [PERSON] , [INFO] , або її законному представнику відкрити на її ім`я рахунок у Державному ощадному банку України, отримати виконавчий лист і надати його до відповідного відділу державної виконавчої служби. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 21 вересня 2023 року у даній справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Під час підготовчого провадження представником відповідача [PERSON] - адвокатом Лагодою О.А. був поданий відзив на позов, в якому відповідач позов не визнала та заперечує проти позбавлення її батьківських прав. У відзиві на позов зазначається, що відповідач завжди дбала про своїх дітей, але були життєві обставини, які перешкоджали їй це робити повноцінно. Так, відповідач мешкала з дітьми разом зі своєю матір`ю [PERSON] . Матір агресивно ставилася до неї та до дітей. З дитинства вона зазнавала від матері фізичного та психологічного насильства. Вона її постійно принижувала, неодноразово била, в тому числі в присутності дітей. Дітям часто говорила, що краще, щоб її взагалі не було. [PERSON] після цього починала плакати. Одного разу, коли вона повернулася з роботи, [PERSON] розповіла, що бабуся погрожувала викинути її з 10-го поверху. Потім вона почала просити сусідів, щоб [PERSON] була в них, коли вона на роботі. Мати не давала їй користуватися пральною машиною, газовою плитою. Мати намагалася весь час вигнати її та позбутися її дітей, виписати їх, щоб приватизувати квартиру на себе. 16.09.2020 року [PERSON] вигнала її та дитину з квартири, у зв`язку з чим вона викликала поліцію. Тому була вимушена переїхати з дитиною. Приблизно три роки тому вона познайомилася з [PERSON] . Між ними почалися особисті стосунки. В 2020 році він був під слідством за крадіжку. В тому році він був позбавлений волі. Він сказав, щоб вона переїхала з дітьми до його будинку, що їй там буде спокійніше, ніж з матір`ю. В жовтні 2020 року вона переїхала в приватний будинок за адресою [ADDRESS] , що належав його діду [PERSON] , який мешкав у будинку один. Дід дав їм дві кімнати. В одній мешкав [PERSON] , а в іншій вона з [PERSON] . На той час [PERSON] було 12 років, а [PERSON] 5 років. Протягом 2,5 років вона постійно працювала. Діти залишалися з дідусем. Вона телефонувала дітям, запитувала чи все з ними заразд. Вони говорили, що все нормально. В лютому 2023 року [PERSON] збіжав з дому та пішов до бабусі. Вона не знала де він та повідомила поліцію. Поліція його знайшла у бабусі - її матері. З того часу він до них не повернувся та залишився мешкати з бабусею. Вона одразу передала своїй матері банківську картку, на яку батько [PERSON] перераховував аліменти. Ці гроші отримувала вона, але це приховала. Вона бажає приймати участь у житті [PERSON] , але її мати, його бабуся, поводить себе агресивно відносно неї та [PERSON] , налаштовує [PERSON] проти неї. Отже вона не має можливості повноцінно дбати про сина через його негативне налаштування з боку бабусі. В свою чергу, [PERSON] не має батька, вона постійно дбає про неї сама. [PERSON] доглянута, забезпечена одягом, взуттям, їжею, відвідує лікарів та психолога. Дочка має дуже сильну прихильність до неї. Позбавлення її батьківських прав спричинить дитині значну шкоду та не відповідатиме інтересам дитини. Дійсно відносно дочки був скоєний злочин. Коли вони мешкали за адресою [ADDRESS] , 07 березня 2023 року вона прийшла з роботи. [PERSON] гуляла на дворі. Потім прийшли співробітники поліції, які повідомили, що її дочка постраждала від сексуального насильства з боку [PERSON] . Дочка це підтвердила та сказала, що дідусь забороняв їй щось розповідати, погрожував, що якщо вона їй розповість, то він їх вижене. За фактом сексуального насильства було проведено слідство (кримінальне провадження № 42023042010000102), обвинувальний акт направлений до суду. Вона є законним представником малолітньої потерпілої. Після цього випадку волонтерська організація розмістила їх у громадському притулку, але там не надавалась ніяка допомога, було некомфортно. Довелося повернутись до житла на [ADDRESS] . Вважає, що позивачем не доведені обставини, які можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав. Висновок органу опіки та піклування не ґрунтується на всіх важливих обставинах, зокрема, які змусили її змінити місце проживання. Син прийняв рішення жити з бабусею. Дочка постійно мешкала та мешкає зараз із нею - матір`ю, вона не була відібрана, загрози життю та здоров`ю дитини органами опіки не встановлено. За цих підстав відповідач просить відмовити в задоволенні позову. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 09 квітня 2024 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала та наполягала на його задоволенні. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Лагода О.А. позов не визнала з підстав, викладених у відзиві на позов. Також зазначила, що на цей час відповідачка разом із дочкою [PERSON] переїхали та мешкають у Полтавській області, де дитина навчається у школі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов також не визнав, пояснивши, що після розірвання в 2010 році шлюбу між ним і [PERSON] син проживав з матір`ю. На утримання сина ним на користь [PERSON] сплачувалися аліменти. Син приїжджає до нього 1-2 рази на місяць. Він спілкується з сином та не заперечує проти того, що син мешкав разом із ним. Телефон, який він придбав сину, колишня дружина здала у ломбард. Просив не позбавляти його батьківських прав. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Дніпровський міський центр соціальних служб, у судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений. Допитана в судовому засідання як свідок [PERSON] пояснила, що відповідач [PERSON] ( [PERSON] ) [PERSON] її дочка, відносини з нею негативні. В онука [PERSON] затримка психомовного розвитку. Після того як [PERSON] пішов до школи, [PERSON] почала гуляти, не ходила на роботу, не приходила додому. Народила [PERSON] , деякий час все було добре. Згодом вона знову почала приводити до додому наркоманів. Залишала дитину саму. Не платила за харчування дитини в садочку. Дітьми не займається. [PERSON] не навчається. Залишала [PERSON] на сусідів. Заробітну плату, яку отримувала, витрачала на чоловіка, який знаходився в місцях позбавлення волі. Змінювати місця проживання. З боку діда її співмешканця було вчинено щодо Дарини сексуальне насильство. [PERSON] збіг, з 18 листопада 2022 року мешкає разом із нею (бабою). Де зараз мешкає дочка з [PERSON] не знає. З приводу невиконання відповідачами своїх батьківських обов`язків вона звернулася до соціальних служб. Батько [PERSON] сплачує аліменти, але банківська картка знаходиться у матері, яка допомогу на його утримання не надає. Тому також наполягала на позбавленні відповідачів батьківських прав, пояснивши, що вона бажає самостійно виховувати [PERSON] та [PERSON] . Суд, з`ясувавши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав: Судом установлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] з 2006 року перебували у шлюбі. Мають спільного сина [PERSON] , [INFO] . В липні 2010 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] був розірваний. Після розірвання шлюбу між батьками дитина [PERSON] залишився мешкати разом із матір`ю. Зі слів сторін на утримання дитини батьком [PERSON] сплачувалися аліменти на користь матері. 26.06.2015 року [PERSON] народила дочку [PERSON] . Відомості про батька дитини були записані на підставі ч. 1 ст. 135 СК України, тобто зі слів матері. 13 жовтня 2022 року Управлінням-службою у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] було взято на облік як таких, що перебувають у складних життєвих обставинах. Також судом установлено, що відповідач 20 жовтня 2023 року уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » На час розгляду справи малолітня [PERSON] мешкає з матір`ю [PERSON] в с. Калинівка Полтавської області. Згідно з наявною у матеріалах справи копією довідки від 08.12.2023 року [PERSON] навчається у 2 класі ОЗЗСО Машівського ліцею Машівської селищної ради Полтавської області. В свою чергу, неповнолітній [PERSON] мешкає разом із бабою [PERSON] Звернувшись у липні 2023 року до суду з позовом про позбавлення [PERSON] та [PERSON] батьківських прав, орган опіки та піклування посилається на те, що останні ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків, не приймають участі у вихованні дітей, не піклуються про їх фізичний і духовний розвиток, не цікавляться станом здоров`я. Згідно з наданим органом опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради на виконання статті 19 Сімейного кодексу України висновком є доцільним позбавлення [PERSON] та [PERSON] батьківських прав. Однак суд не може повністю погодитися з таким висновком органу опіки та піклування. При вирішенні спору про позбавлення відповідачів батьківських прав суд виходить із того, що відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. При цьому відповідно до положень частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 цієї Конвенції Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. В основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини покладений базовий принцип забезпечення найкращих інтересів дитини. Так, у рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» Європейський суд з прав людини зазначив: «100. Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shurukv. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року): «136. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю (рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ). З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року)». Аналогічний за змістом інтерес дитини наведений і у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «М.С. проти України» від 11.07.2017 року. Крім того, в рішенні у справі «Мамчур проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що «у цьому контексті недостатньо встановити, що дитину може бути поміщено у краще середовище для її виховання. Не може також бути виправданим захід, що роз`єднує сімейні зв`язки, самим лише посиланням на ненадійний стан батьків, що може бути вирішено за допомогою менш радикальних засобів, такими як цільова матеріальна допомога та соціальна підтримка, а не шляхом розлучення сім`ї (див., наприклад, рішення у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 50, від 18 грудня 2008 року). 101. Встановлення опіки над дитиною, як правило, має бути тимчасовим заходом, який має бути припинено, як тільки дозволять обставини. Тому встановлення опіки не може бути виправдано без попереднього розгляду можливих варіантів та має бути оцінено в контексті позитивного обов`язку держави докладати серйозні та тривалі зусилля для сприяння возз`єднанню дітей з їх біологічними батьками, та до цього часу уможливлювати регулярне спілкування між ними». Зокрема, в рішенні у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року ЄСПЛ відзначив, що «47 …право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. The United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, 87). 48. Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC], N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII). 49. Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу "Ньяоре проти Франції" (Gnahore v. France), N 40031/98, п.59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу "Скоццарі та Дж`юнта проти Італії" (Scozzari&Giunta v. Italy), [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). 50. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. 51. Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, Суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Суд також повинен врахувати, чи самим дітям було надано можливість висловити свою думку, коли цього вимагали обставини. 52. У будь-якому разі передання дитини під державну опіку слід зазвичай розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого має одразу припинятися, коли це дозволяють обставини. Отже, такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і має оцінюватися в контексті позитивного обов`язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер». У рішенні по справі «Курочкін проти України» від 20.05.2010 року ЄСПЛ також зазначив, що суд повинен переконатися, що в конкретному випадку існують обставини, які виправдовують відібрання дитини від батьків, а держава-відповідач має довести, що перед здійсненням пропонованого заходу було проведено ретельний аналіз можливих наслідків такого заходу для батьків і дитини, а також можливих альтернатив переданню дитини під державну опіку… Здійснення заходів із роз`єднання сім`ї є втручанням надзвичайно серйозного характеру. Рішення про вжиття такого заходу має спиратися на достатньо переконливі та зважені аргументи, що враховують інтереси дитини (пункти 52-53). У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ встановив, що позбавлення заявника його батьківських прав становило втручання в право заявника, в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції, на повагу до його сімейного життя, яке гарантується п. 1 статті 8. У пунктах 54-59 цього рішення ЄСПЛ зазначено, що аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах. Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Суд зазначає, що в даній справі компетентні національні суди, вирішуючи позбавити заявника батьківських прав, брали до уваги аргументи, надані матір`ю дитини та іншими свідками її сторони, відповідно до яких заявник втратив цікавість до свого сина. Суд не має сумнівів, що такі доводи можуть бути належними. Однак національні суди не надали значення тому факту, що заявник намагався побачити сина в червні 2003 року. До того ж факт оскарження заявником заяви про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до сина». Отже, з практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні, можливо виокремити такі складові елементи принципу «найкращі інтереси дитини»: між інтересами батьків і дітей має бути дотримано справедливої рівноваги, інтереси дітей за своєю важливістю переважають над інтересами батьків, в інтересах дитини є її розвиток у стійкому доброзичливому середовищі, у найкращих інтересах дитини є збереження її зв`язків із кровними батьками, втручання держави в сімейні стосунки повинно застосовуватися згідно із законом, мати легітимну мету, тобто захист інтересів дітей, і таке втручання повинно бути необхідним у демократичному суспільстві. Вказані принципи мають враховуватися судами при вирішенні спорів, що стосуються прав та інтересів дитини, в тому числі спорів про позбавлення батьківських прав. Крім того, вирішення питання про позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Зокрема, у висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 06 травня 2020 року по справі № 753/2025/19, зазначено, що «тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини». Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який допускається лише за умови винної поведінки батьків та свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При цьому в пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» було роз`яснено, що, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків, що не суперечить сучасній судовій практиці, зокрема практиці діючого Верховного Суду. За загальними правилами доказування, визначеними у статтях 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак, звернувшись із позовом про позбавлення відповідачів батьківських прав, саме позивач - орган опіки та піклування має довести підстави для застосування такого крайнього заходу, в тому числі пропорційність втручання у права батьків і дітей шляхом їх розлучення, зокрема, що це відповідає найкращим інтересам дитини. Оцінюючи наведені позивачем підстави для позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] , суд вважає доведеним, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно сина [PERSON] , [INFO] , оскільки вона не піклується про його розвиток і навчання, не утримує його, не забезпечує йому необхідного харчування та догляду, не спілкуються з ним, взагалі не виявляє до нього достатнього інтересу. Зокрема відповідач не організувала навчання сина, який, проживаючи з нею, з 01.09.2022 року не виходив на онлайн-навчання. В подальшому відповідач взагалі самоусунулася від виховання неповнолітнього сина, залишивши його в м. Дніпрі, а сама, уклавши новий шлюб, виїхала з молодшою дитиною на проживання до Полтавської області. При цьому відповідач не бере жодної участі у вихованні та утриманні сина. Вказане свідчить про умисне ухилення відповідача від виховання сина та свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками, що, на переконання суду, є достатньою підставою для позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . Суд вважає, що з огляду на встановлені обставини щодо поведінки відповідачки, яка не забезпечує сину належних умов для проживання, навчання та розвитку, її позбавлення батьківських прав відносно сина [PERSON] відповідатиме інтересам останнього. В даному випадку позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] відповідає закону, має законну мету - захист інтересів дитини, є виправданим і пропорційним у демократичному суспільстві, оскільки з кінця 2022 року відповідач жодним чином не виконує свої обов?язки по вихованню сина, не опікується ним, не забезпечує його матеріально. Відповідач переклала свій обов?язок по вихованню дитини на свою матір, з якою наразі проживає неповнолітній [PERSON] . Крім того, протягом всього часу розгляду справи судом відповідач не налагодила з сином психологічний зв?язок, не змінила свого ставлення до його виховання та утримання. Тому позбавлення відповідачки батьківських прав відносно сина [PERSON] є виправданим втручанням у її сімейне життя, відповідає цілям, визначеним у пункті 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Поряд із цим суд вважає, що позовні вимоги органу опіки та піклування в частині позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно дочки [PERSON] , [INFO] , є такими, що не підлягають задоволенню. Суд звертає увагу, що малолітня [PERSON] з часу свого народження постійно мешкає з матір`ю. З матеріалів справи, зокрема наданого стороною відповідача довідкою психолога за результатами психодіагностичної роботи, вбачається, що відповідач [PERSON] має середній рівень батьківського потенціалу, який визначається рівнем компетентності, а саме її здатністю та готовністю до вихованні дитини, вмінням використовувати знання та навички, що базується на індивідуальному підході до особистості, яка розвивається. Зі свого боку малолітня [PERSON] за результатами діагностики тяжіє до матері, перебуває під її впливом, має довірливі стосунки з мамою, відчуваючи можливість звертатися до неї за допомогою, має бажання проводити час з родиною. Але також дитина потребує більшої уваги, включення дорослих в її життя. З матеріалів справи вбачається, що на час розгляду справи, відповідач з дочкою [PERSON] проживає в Полтавській області, де дитина відвідує школу. Суд ще раз наголошує, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Натомість у матеріалах справи відсутні докази ухилення відповідачки від виховання дочки [PERSON] . Матеріали справи не містять даних та доказів негативного впливу відповідачки на дочку [PERSON] , в тому числі неналежного поводження з дитиною саме з боку відповідача. Органом опіки та піклування не було надано належних доказів не створення відповідачем умов для виховання, розвитку, навчання дочки [PERSON] на час розгляду справи судом. Навпаки в матеріалах справи наявна копія акта обстеження умов проживання від 19.12.2023 року, складеного в с. Калинівка Полтавської області, згідно з яким дитина має місце для відпочинку, навчання, речі та взуття по сезону, шкільне приладдя. Отже, суд вважає, що відповідач [PERSON] не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дочку, а тому розрив із нею сімейних відносин не відповідатиме інтересам малолітньої [PERSON] . На переконання суду, у цій справі розлучення дитини з матір`ю є невиправданим. Таке втручання у права матері та дитини не відповідатиме закону, не матиме законної мети - захисту інтересів дитини, буде непропорційним у демократичному суспільстві, порушуватиме вимоги статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Отже, виходячи з усіх встановлених обставин справи, в задоволенні позову в частині позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно дочки [PERSON] , [INFO] , слід відмовити. Щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , то суд бере до уваги, що шлюб із матір`ю дитини був розірваний у 2010 році, тобто коли дитині виповнилося два роки. З часу розірвання шлюбу місце проживання [PERSON] було визначено батьками разом із матір`ю. З огляду на те, що [PERSON] мешкав та виховувався матір`ю та бабою між ним і батьком немає тісного психологічного зв`язку. Водночас у судовому засіданні встановлено, що відповідачем як батьком на користь матері дитини сплачувалися аліменти на утримання сина. Як відповідач, так і сам [PERSON] в судовому засіданні підтвердив, що вони періодично підтримують з батьком спілкування, він приїжджає за місцем мешкання батька, батько за необхідності купляє йому речі. Відповідач у судовому засіданні пояснив, що він не заперечує проти проживання сина разом із ним та бажає брати участь у його вихованні. При цьому судом також ураховується, що в судовому засіданні [PERSON] , який досяг віку понад чотирнадцять років, висловив своє бажання мешкати з бабою [PERSON] , що суд вважає пов`язаним із його прихильністю до останньої, так як він з дитинства мешкає з нею в одному житлі, баба брала активну участь у його вихованні. В своєму позові та наданому висновку орган опіки та піклування не навів конкретних обставин, які б вказували на умисне ухилення відповідача від виховання сина та свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками. Зокрема органом опіки та піклування не було надано оцінку тому факту, що неповнолітній [PERSON] безпосередньо в родині батька не виховувався, постійно мешкав з матір`ю, що могло обмежувати батька у реалізації ним свої прав і обов`язків щодо дитини. Орган опіки та піклування не обстежив умови життя батька, які впливають на можливість виконання ним батьківських обов`язків. При тому, що до осені 2022 року будь-який претензій до відповідача як батька не було. Останній у суді проти позбавлення його батьківських прав заперечував, що свідчить про його інтерес до дитини. Отже суд вважає, що позивачем не доведені підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . Позбавлення [PERSON] батьківських прав суперечитиме вищенаведеній практиці Європейського суду з прав людини, згідно з якою в інтересах дитини є збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або неблагополучною. В даному випадку ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків не доведено. Суд вважає, що найкращі інтереси дитини можуть бути досягнуті і без застосування такого радикального заходу як позбавлення відповідача батьківських прав. На переконання суду, позовні вимоги органу опіки та піклування про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , є передчасними та необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. Разом із тим, відмовляючи в задоволенні позову в частині позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , а [PERSON] батьківських прав відносно дочки [PERSON] , [INFO] , суд, встановивши певні прояви неналежного виконання відповідачами своїх батьківських обов`язків, що стало підставою для взяття дітей на облік як таких, що перебувають у складних життєвих обставинах, вважає за доцільне попередити відповідачів про необхідність змінити ставлення до виховання цих дітей та покласти на орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради контроль за виконанням відповідачами своїх батьківських обов`язків. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачів аліментів на утримання дітей, то суд виходить із положень частини 2, 3 статті 166 СК України, згідно з якими особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Суд враховує, що згідно з частиною 1 статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно зі статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до статті 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Статтею 191 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Ухвалюючи рішення про позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , суд одночасно вирішує питання про присудження аліментів на дитину. Так, з урахуванням матеріального стану відповідачки, всіх інших обставин, передбачених статтею 182 СК України, зокрема наявності на її утримання іншої дитини - малолітньої [PERSON] , суд приходить до висновку, що розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання сина [PERSON] слід визначити у розмірі 1/6 (однієї шостої) частини заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову - 24 липня 2023 року (згідно з відміткою поштового зв`язку), і до досягнення ним повноліття. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Стягуючи з відповідача аліменти, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць. При цьому оскільки в судовому засіданні встановлено, що на час розгляду справи та вирішення спору судом [PERSON] досяг віку понад 14 років і не проживає разом зі своїм законним представником - батьком, суд вважає, що присуджені на його утримання аліменти слід перераховувати на його особистий рахунок у Державному ощадному банку України, зобов`язавши батька [PERSON] у місячний строк з дня набрання законної сили цим рішенням суду відкрити у відділенні Державного ощадного банку України особистий рахунок на ім`я неповнолітнього сина [PERSON] для отримання аліментів. У зв`язку з відмовою в позові в частині позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно дочки [PERSON] , а [PERSON] - відносно сина [PERSON] правові підстави для стягнення з них аліментів на утримання цих дітей відсутні. Тим більше, що зі слів сторін аліменти на утримання сина [PERSON] з батька [PERSON] вже були стягнуті. При розподілі судових витрат, суд виходить із положень статті 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позивач - орган опіки та піклування, який звертається до суду на захист прав малолітніх та неповнолітніх осіб, у силу пункту 14 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір» звільнений віл сплати судового збору за подання цього позову, у зв`язку з частковим задоволенням позову суд присуджує стягнути з [PERSON] в дохід держави судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.

Outcome: partial