Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-30 00:00:00

У березні 2023 р. адвокат Клапчук Ф.П., який представляє інтереси позивача, звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з вищезазначеним позовом у якому просить провести поділ між [PERSON] та [PERSON] спільного майна подружжя, припинивши право спільної сумісної власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на частину квартири за адресою: [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на частину машиномісця за адресою: [ADDRESS] . Стягнути з відповідача 260510 грн. в рахунок частини вартості автомобіля Mercedes-Benz ML 350 д.н.з. [NUMBER] . В обгрунтування позовних вимог посилається на набуття вказаного майна сторонами у період шлюбу, відтак на нього поширюється режим спільної сумісної власності. На підставі ст. 69, 70 СК України просить здійснити поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24.03.2023 р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 08.06.2023 р. від представника відповідача адвоката Мкртичевої М.І. надійшов відзив у якому заперечується проти задоволення позовних вимог. Як на підставу заперечень щодо поділу спірної квартири [ADDRESS] вказує, що 50% вартості квартири були сплачені за особисті грошові кошти відповідача, які були отримані ним від продажу особистого майна. А тому поділу підлягає лише частини вартості спірної квартири, що свідчить про можливість визнання за позивачем права власності лише на частину квартири. Щодо поділу машиномісця за адресою: [ADDRESS] відповідачем не заперечується факт його перебування у спільній сумісній власності та вважає за можливе здійснити його поділ з виплатою позивачеві компенсації вартості частини спірного машиномісця за вартістю визначеною експертом у звіті про оцінку майна. Вимоги про стягнення з відповідача 260510 грн. в рахунок частини вартості автомобіля Mercedes-Benz ML 350 д.н.з. [NUMBER] заперечує повністю, оскільки позивачем не доведено ні факту його придбання в період шлюбу, ні вартість автомобіля, адже роздруківка з сату «ОЛХ» не є належним доказом на підтвердження його вартості. 08.06.2023 р. адвокатом Мкртичевою М.І., яка представляє інтереси відповідача подано до суду зустрічну позовну заяву вимогами якої є визнання частини квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] ; визнання іншої частини квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] та в порядку поділу майна подружжя просить визнати та [PERSON] право особистої приватної власності на іншу частину вказаної квартири, а за [PERSON] право особистої приватної власності на частину вказаної квартири; визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на машиномісце [ADDRESS] , стягнувши на користь [PERSON] компенсацію вартості за частину машиномісця згідно звіту про оцінку майна. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10.07.2023 р. прийнято до розгляду зустрічний позов та об`єднано його із первісним. 18.09.2023 р. адвокатом Мкртичевою М.І., яка представляє інтереси відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом подано заяву про збільшення позовних вимог у зв`язку із надходженням звіту про оцінку майна. Разом із цим зустрічний позов викладено у новій редакції. Уточнену вимогу щодо визнання за [PERSON] права особистої приватної власності на машиномісце [ADDRESS] , стягнувши з нього на користь [PERSON] компенсацію вартості за частину машиномісця у розмірі 221240,00 грн. 20.11.2023 р. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва закрито підготовче провадження у цивільній справі, призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання 01.07.2024 р. позивач за первісним позовом та його представник не з`явилися, адвокатом Клапчуком Ф.П. подано заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги за первісним позовом підтримує та просить задовольнити, проти зустрічного позову заперечує. У судове засідання 01.07.2024 р. відповідач за первісним позовом та його представник не з`явилися, представником відповідача подано заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги за зустрічним позовом підтримує та просить задовольнити. Разом із заявою долучено оригінали доказів для їх дослідження судом. Суд, беручи до уваги пояснення сторін, надані 27.02.2024 р. у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані учасниками справи докази в їх сукупності, встановивши обставини, якими обґрунтовуються доводи і заперечення, з`ясувавши характер та взаємовідносини сторін, визначившись щодо правовідносин, зумовлених встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими врегульовані ці правовідносини, доходить наступного висновку. Судом встановлено, що 07.10.2011 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, про що Центральним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї складено актовий запис №3266 та видано відповідне свідоцтво. Докази розірвання шлюбу у суду відсутні. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції в м.Києві (актовий запис №1715). 31.08.2015 року між ТОВ «Компанія з управління активами «ІФК» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванчик І.І. Згідно п.4 вказаного договору продаж вчинено за 1082465,52 грн., без ПДВ. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №54521674, державним реєстратором 30.12.2015 р. зареєстровано за [PERSON] право приватної власності на машиномісце [ADDRESS] . Згідно звіту про оцінку майна, складеного ТОВ «КДМ Девелопмент» на замовлення [PERSON] щодо оцінки машиномісця [ADDRESS] , встановлено, що ринкова вартість паркінгу складає 442480,00 грн. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Mercedes-Benz ML 350 д.н.з. [NUMBER] вказаний автомобіль 22.08.2020 року зареєстровано за [PERSON] . Згідно звіту про оцінку майна, складеного ТОВ «КДМ Девелопмент» на замовлення [PERSON] , ринкова вартість автомобіля Mercedes-Benz ML 350 д.н.з. [NUMBER] станом на 12.06.2023 р. становить 365686,00 грн. Щодо поділу квартири [ADDRESS] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 31.08.2015 р. Жодною зі сторін не заперечується факт поширення на вказану квартиру режиму спільного майна подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлене договором або законом. Згідно вимог ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно до ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно до вимог ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Пленум Верховного Суду України у пункті 23 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заявляючи вимоги за зустрічним позовом, сторона позивача просить відступити від рівності часток з підстав сплати ним 50% вартості квартири за особисті грошові кошти, які були отримані ним від продажу особистого майна, а саме: автомобіля «Ауді А6» та квартири [ADDRESS] , визнавши за відповідачем за зустрічним позовом право власності на квартири [ADDRESS] , а за ним, відповідно, право власності на 1/2 та на 1/4 частини квартири. Відповідно до частин 1, 3 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майно, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно роз`яснень, викладених в абзаці четвертому пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Суд критично оцінює твердження [PERSON] про сплату ним 50% вартості квартири за його особисті грошові кошти відповідача, які були отримані ним від продажу особистого майна, а саме: автомобіля «Ауді А6» та квартири [ADDRESS] . Оскільки, як вбачається з акту приймання-передачі автомобіля транспортний засіб «Ауді А6» 2003 року випуску продано [PERSON] за 83397,00 грн. Згідно договору купівлі-продажу квартири укладеного 14.09.2013 р. між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області, [PERSON] передав у власність (продав), а [PERSON] прийняв у власність (купив) належну продавцю на праві власності квартиру [ADDRESS] . Згідно п. 4 вказаного договору продаж квартири здійснено за 149200,00 грн., які продавець отримав повністю від покупця до підписання цього договору. Суд не приймає до уваги посилання відповідача на договір про наміри, яким обґрунтовується продаж квартири [ADDRESS] за ціною 481950,00 грн., як на підставу наявності у відповідача грошових коштів для сплати ним 50% вартості спірної квартири за адресою: [ADDRESS] , оскільки договір про намір - це документ, що декларує попереднє зобов`язання однієї сторони з іншою, не визнається попереднім договором і не породжує юридичних наслідків. Звіт про оцінку майна - квартири [ADDRESS] , виготовлений на замовлення [PERSON] ТОВ «КДМ Девелопмент» не підтверджує факту продажу вказаного майна за ціною 529571,00 грн., оскільки укладений та нотаріально посвідчений договір курівлі-продажу свідчить про інше. Відтак вимоги [PERSON] про поділ лише частини вартості спірної квартири та визнання за [PERSON] права власності лише на частину квартири суд вважає необґрунтованими та такими, що не підтверджуються належними доказами. Таким чином, суд вважає законними вимоги позивача за первісним позовом про припинення право спільної сумісної власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS] та визання за [PERSON] право особистої приватної власності на частину вказаної квартири. Щодо позовних вимог про визнання за [PERSON] право особистої приватної власності на частину машиномісця за адресою: [ADDRESS] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, машиномісце № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] . [PERSON] погоджується виплатити [PERSON] в рахунок вартості машиномісця компенсацію у розмірі 221240,00 грн, оскільки позивач ніколи не використовувала спірне машиномісце ні в період перебування сторін у шлюбі, ні після припинення сімейних відносин. [PERSON] заперечується можливість отримання нею компенсації в рахунок вартості частки спірного машиномісця. За положеннями ст. 71 Сімейного кодексу України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Стаття 364 Цивільного кодексу України встановлює, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки, проте така компенсація може бути надана лише за його згодою. У зв`язку із непогодженням [PERSON] на отримання компенсації в рахунок вартості машиномісця, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача, визнавши за нею приватної власності на частину машиномісця за адресою: [ADDRESS] . Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача за первісним позовом 260510,00 грн. як компенсації вартості частини вартості автомобіля Mercedes-Benz ML 350 д.н.з. [NUMBER] . Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим. Зважаючи на вищевказану норму, заявляючи про стягнення з відповідача 260510,00 грн. в якості вартості 1/2 частини спірного автомобіля, позивач має довести належними та відповідними доказами відповідність заявленого ним розміру вартості такого майна, чого в даному випадку не виконано. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на знайдені нею на сайті «ОЛХ» оголошення з продажу автомобіля такої ж марки та року випуску, що і спірне авто. Дане визначення вартості спірного автомобіля суд не може вважати належним, як з огляду на не підтвердження взагалі існування вказаних оголошень, на які посилається позивач, так і зважаючи на неможливість використання запропонованого позивачем способу визначення вартості, оскільки в даному випадку мало б бути оцінене конкретне, індивідуально визначене авто, а визначення його вартості мало проводитися з урахуванням реального стану конкретного авто на час поділу. Встановивши обов`язок доказування стороною усіх своїх тверджень, процесуальним законом також було встановлено й механізм забезпечення стороні можливості доказування, в тому числі й у разі виникнення певних труднощів для сторони самостійно зібрати та подати такі докази до суду. Зокрема такими механізмами є процедура витребування доказів судом, огляд доказів за місцем їх знаходження, судові доручення щодо збирання доказів, призначення експертизи тощо. В той же час, усі ці засоби сприяння судом стороні в можливості доведення своєї позиції характеризуються тим, що суд може лише допомогти стороні в такій дії, однак право на ініціювання такого процесу має виключно сторона, у якої є труднощі в отриманні доказів. В даному випадку позивачем не було належним чином доведено вартість майна, компенсацію за 1/2 частини якого вона просить стягнути з відповідача, відтак не доведено належність і обґрунтованість заявлених позивачем вимог. В свою чергу це призводить до неможливості задоволення судом такої вимоги. У відповідності до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд, оцінивши наявні у справі докази на підставі свого внутрішнього переконання та за критеріями належності, допустимості і достовірності, доходить висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог як первісного, так і зустрічного позову. Щодо розподілу понесених судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Слід зазначити, що необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківській документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Вказана позиція викладена також у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20). Суд роз`яснює, що відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до ч. ч. 1, 10 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем понесені в якості судових витрат витрати зі сплати судового збору в розмірі 10708,36 грн. Позивачем за зустрічним позовом понесено витрати зі сплати судового збору у розмірі 8052,00 грн. Враховуючи задоволення судом позовних вимог за первісним позовом на 66,7% та позовних вимог за зустрічним позовом на 33,3%, з [PERSON] підлягає стягненню на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 7142,47 грн., а з [PERSON] підлягає стгненню на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 2681,31 грн.

Outcome: partial