Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-18 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивачка звернулася до суду із позовною заявою до Іванівської селищної ради Березівського району Одеської області про визнання права власності користування земельною ділянкою в порядку спадкування. [INFO] помер [PERSON] . Місцем відкриття спадщини та останнім місцем проживання [PERSON] було с.Нижній Куяльник Березівського району Одеської області. Позивачка є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] проживала разом із спадкодавцем на день смерті разом, тому вважається такою, що прийняла спадщину фактично. За життя її чоловікові було надано у постійне користування земельна ділянка площею 6,00 га розташована на території Бузинівської сільської ради для ведення селянського (фермерського) господарства, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею виданого 11 жовтня 1995 року. Чоловік позивачки у встановлений строк не створив селянсько фермерське господарство. Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщину визначений у статті 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини. Проте право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав для ведення селянського (фермерського) господарства його засновник, може бути об`єктом спадкування, якщо зазначена особа до її смерті не змогла створити (зареєструвати) селянське (фермерське) господарство. Тільки у такому разі право постійного користування зазначеною ділянкою входить до складу спадщини у разі смерті цієї особи та може бути успадкованим лише для мети, для якої це право отримав спадкодавець. Оскільки вирішити даний спір в добровільному порядку неможливо, нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, позивачка вимушена звертатись до суду з даним позовом. Позивачка у судове засідання не з`явилася, клопотала про слухання справи у її відсутність, на позовних вимогах наполягала. Представник відповідача по справі надали відзив на позовну заяву та зазначили, що 11 жовтня 1995 року Іванівською районною Радою народних депутатів було зареєстровано Державний акт на право постійного користування землею і видано громадянину [PERSON] , який надав право користування земельною ділянкою загальною площею 6.0 га. безоплатно лише тільки для ведення селянського (фермерського) господарства. Відповідно частини другої пункту 1 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» «Першочергове право на створення селянського (фермерського) господарства надається громадянам, які проживають в сільській місцевості і мають необхідну кваліфікацію або досвід роботи в сільському господарстві.» Згідно пункту 1 статті 9 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» «Після одержання Державного акта на право постійного користування землею, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30- денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що... надала у користування земельну ділянку. Для державної реєстрації селянського (фермерського) господарства до відповідної Ради народних депутатів подається заява, статут, список осіб, які виявили бажання створити його... і документ про внесення плати за державну реєстрацію». До 19 червня 2019 року, дня смерті, [PERSON] використовував земельну ділянку і міг на протязі більше 23 років зареєструвати селянське (фермерське) господарство чи фермерське господарство. Ніяких перешкод в реєстрації селянського (фермерського) господарства в громадянина [PERSON] не було так, як на протязі всього життя він працював у сільському господарстві, останні роки перед отриманням землі в КСП «Прогрес». Реєстрація фермерського господарства давала право провести йому розпайовку землі і оформити право власності на землю. Крім того створивши фермерське господарство можна було включити в нього інших громадян, в тому числі дружину, які на законних підставах могли продовжити справу засновника. [PERSON] , знаючи про свої права і обов`язок так, як інші знайомі йому громадяни, оформляли свої права і проводили розпайовку землі фермерських господарств. В той самий час [PERSON] використовував земельну ділянку як громадянин, фактично не за цільовим призначенням, без реєстрації фермерського господарства. Своєю бездіяльністю він грубо порушував діюче законодавство України і землю, яка призначена для селянського (фермерського) господарства використовував як особисте селянське господарство. [PERSON] не має сільськогосподарської техніки і відповідних знань на роботі на сільськогосподарській техніці, щоб мати можливість використовувати земельну ділянку за призначенням, зареєструвавши фермерське господарство. [PERSON] наявне тільки бажання про надання землі тільки у використання інших землекористувачів з метою отримання дивідендів. Тому спадкоємець не зможе реалізувати право лише для мети, для якої це право отримав спадкодавець. Потрібно відміти, що це право могло тільки виникнути в результаті невиконання спадкодавцем законів України, тому є спірним. Потрібно також відзначити, що Іванівська селищна рада Одеської області 14.06.2021 року номер запису про право (в державному реєстрі прав) 42534897 зареєструвала право комунальної власності на землю кадастровий номер земельної ділянки 5121881200:01:004:1017. Суд, забезпечивши сторонам сприяння всебічному, повному з`ясуванню обставин справи вирішив справу на підставі наступних доказів наданих сторонами та дослідивши письмові матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити виходячи з наступного. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006р. N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Місцем відкриття спадщини та останнім місцем проживання [PERSON] було с.Нижній Куяльник Березівського району Одеської області, що підтверджується довідкою Бузинівської сільської ради Березівського району Одеської області. Позивачка є спадкоємицею першої черги за законом після смерті [PERSON] , так як є його дружиною, що підтверджується копією свідоцтвами про укладення шлюбу. Позивачка проживала разом із спадкодавцем на день смерті разом, тому вважається також, що прийняла спадщину фактично, що підтверджується довідкою від 29.11.2023 року, яку додано до позову. За життя [PERSON] було надано у постійне користування земельна ділянка площею 6,00 га розташована на території Бузинівської сільської ради для ведення селянського (фермерського) господарства, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею виданого 11 жовтня 1995 року. [PERSON] у встановлений строк не створив селянсько фермерське господарство. Постановою державного нотаріуса Суворівської державної нотаріальної контори у місті Одеса № 299/02-31 від 02 лютого 2024 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] у зв`язку з тим, що у [PERSON] право власності на вказану земельну ділянку не виникло. Відповідно до роз`яснень які містяться в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Правовідносини, що витікають із спадкування, внормовані Книгою шостою ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. \~ \~ \~ \~Згідно з ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Отримати свідоцтво про право на спадщину спадкоємець не може. Частиною 1 статті 177 ЦК України передбачено, що об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Відсутність правовстановлюючого документа про право власності на спадкове майно унеможливила отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину. Проте спірна земельна ділянка належала спадкодавцеві не на праві власності, а на праві постійного користування на підставі державного акту на право постійного користування землею виданого 11 жовтня 1995 року. Слід зазначити, що на час надання [PERSON] права постійного користування спірною земельною ділянкою діяв ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, який у відповідній редакції передбачав таке регулювання відносин щодо права постійного користування земельною ділянкою. Постійним визнавалося землекористування без заздалегідь установленого строку (частина друга статті 7 зазначеного кодексу (тут і далі - у редакції, чинній на час надання спірної земельної ділянки засновникові)). Право постійного користування землею посвідчували державні акти. Їх видавали та реєстрували сільські, селищні, міські, районні Ради народних депутатів (частина перша статті 23 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року). 22 вересня 2005 року Конституційний Суд України ухвалив рішення № 5-рп/2005, згідно з яким визнав неконституційним пункт 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України від 25 жовтня 2001 року щодо обов`язку переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або на право оренди. Конституційний Суд України вказав, що немає підстав визнавати неконституційною статтю 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, оскільки використання у ній терміна «набувають» (який означає «ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь») вказує на те, що ця стаття не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте в установлених законодавством випадках станом на 1 січня 2002 року до його переоформлення (абзац 11 пункту 5.3 мотивувальної частини вказаного рішення). До складу спадщини, як вже зазначено, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, що означає право спадкодавця на отримання у спадок права постійного користування, що належало спадкодавцю. Відповідно до статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Підставою набуття права власності та права користування на землю відповідно до статей 116, 118 ЗК є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до частини першої статті 126 ЗК право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Відповідно до статті 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням його цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23.06.2020 року справа № 179/1043/16-ц зазначає, що право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки (51.1.); право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав для ведення селянського (фермерського) господарства його засновник, може бути об`єктом спадкування, якщо зазначена особа до її смерті не змогла створити (зареєструвати) селянське (фермерське) господарство. У такому разі право постійного користування зазначеною ділянкою входить до складу спадщини у разі смерті цієї особи та може бути успадкованим лише для мети, для якої це право отримав спадкодавець(п.51.3). Так, згідно норм статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до положень ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Отже, право постійного користування зазначеною ділянкою у відповідності до ст. 1218 ЦК України входять до складу спадщини. Так як, [PERSON] належало право постійного користування земельною ділянкою, суд знаходить обраний позивачем спосіб захисту права таким, що відповідає вимогам закону, тому підлягає застосуванню, а позовні вимоги задоволенню. Встановлені судом обставини справи і відповідні їм правовідносини підтверджуються сукупністю вивчених судом фактичних даних, що дає суду всі підстави для ухвалення рішення на користь позивача. Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки вищезазначені обставини визнані сторонами, то у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, вони не підлягають доказуванню.

Outcome: approved