Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-13 00:00:00

21.12.2023 представник позивачки - адвокат Кумечко М.С. звернулася до суду з вищевказаним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що сторони познайомилися в 2004 році, а з 2010 року проживали разом. Між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю: вони піклувалися, дбали один про одного, спільно створювали комфортні умови життя, були пов`язані спільним побутом, веденням домашнього господарства, сумісно несли витрати на придбання необхідних господарських товарів та продуктів харчування, організовували спільний відпочинок, мали спільний бюджет, мали взаємні права і обов`язки. [INFO] у сторін народився син - [PERSON] . За час спільного проживання сторони набули майно, а також були зроблені ремонтні роботи у будинку, вартість яких близько 300000,00 грн. Тому просить визнати спільним сумісним майном: пральну машину Samsung вартістю близько 20000,00 грн, праску з парою Philips вартістю близько 4000,00 гривень, мікрохвильову піч Samsung вартістю близько 5500,00 грн, білий шкіряний диван вартістю близько 35000,00 грн, камін вартістю близько 30000,00 грн, журнальний столик вартістю близько 20000,00 грн, килим вартістю близько 15000,00 грн, шкіряний диван та два крісла вартістю близько 60000,00 грн, штори з велюру вартістю близько 10000,00 грн, набір посуду вартістю близько 13000,00 грн, штори для вітальні вартістю близько 64500,00 грн, настінну карту вартістю близько 7000,00 грн, меблі в дитячу кімнату (ліжко, шафа, стіл, спортивне обладнання) вартістю близько 250000,00 грн, зимову резину Michelin на автомобіль вартістю близько 9900,00 грн кожна, загалом за 4 шт. - 39600,00 грн, цегляний паркан та ковані металеві ворота вартістю близько 300000,00 грн, ролетні ворота в гараж вартістю близько 900,00 євро (еквівалентно відповідно до курсу НБУ станом на 21.12.2023 - 41,0664, та становить 36959,76 грн). Також просить в порядку поділу майна визначити [PERSON] грошову компенсацію в розмірі її частки - вартості спірного майна. 27.12.2023 ухвалою суду позовна заява була залишена без руху та надано строк для усунення недоліків, вказаних в ухвалі. 11.01.2024 ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 08.05.2024 представником позивачки подана заява про уточнення позовних вимог, в якій просить розглядати позовні вимоги в такій редакції: - визнати спільним сумісним майном: пральну машину Samsung вартістю близько 20000,00 грн, праску з парою Philips вартістю близько 4000,00 гривень, мікрохвильову піч Samsung вартістю близько 5500,00 грн, білий шкіряний диван вартістю близько 35000,00 грн, камін вартістю близько 30000,00 грн, журнальний столик вартістю близько 20000,00 грн, килим вартістю близько 15000,00 грн, шкіряний диван та два крісла вартістю близько 60000,00 грн, штори з велюру вартістю близько 10000,00 грн, набір посуду вартістю близько 13000,00 грн, штори для вітальні вартістю близько 64500,00 грн, настінну карту вартістю близько 7000,00 грн, меблі в дитячу кімнату (ліжко, шафа, стіл, спортивне обладнання) вартістю близько 250000,00 грн, зимову резину Michelin на автомобіль вартістю близько 9900,00 грн кожна, загалом за 4 шт. - 39600,00 грн, цегляний паркан та ковані металеві ворота вартістю близько 300000,00 грн, ролетні ворота в гараж вартістю близько 900,00 євро; - в порядку поділу майна визначити [PERSON] грошову компенсацію в розмірі її частки - 605880,00 грн. 16.05.2024 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги відповідачем не визнаються повністю, останній категорично заперечує факт набуття у спільну власність сторін, які не перебували в шлюбі, будь-якого вказаного у позові майна. Такого майна в розпорядженні Відповідача немає. Крім того, вимоги позивачки є незрозумілими, неконкретними, не містять будь-яких доказів понесення спільних витрат на придбання майна, джерела походження таких коштів, не доведено взагалі факт існування цього майна, його купівлі за визначену в позові суму. Також звертає увагу, що вказане майно взагалі неможливо ідентифікувати, оскільки перелік не містить жодних ідентифікуючих ознак, наприклад конкретної моделі, марки виробів. Навіть позовні вимоги сформульовані зі словами «вартість близько», що є недопустимим. Позовні вимоги, які позивачка визначила в уточненій позовній заяві, взагалі не пов`язуються між собою, адже загальна «орієнтовна» вартість майна жодним чином не співвідноситься з сумою компенсації, яку позивачка вимагає. Надана ж оцінка вартості майна не може вважатися належним та допустимим доказом, оскільки також не містить жодної ідентифікуючої ознаки майна, оцінка якого проводилась, не містить фото, тобто і огляд такого майна оцінщиком не здійснювався. Оцінка взагалі містить і оцінку якогось майна, яке взагалі не міститься в позовних вимогах - ремонт у дитячу кімнату, ремонту вітальні та ін. Крім того, на жодній зі сторінок звіту немає посилання на місцезнаходження такого майна та будь-який його зв`язок з відповідачем. Тому просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 03.06.2024 ухвалою суду закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду. Сторони в судове засідання не з`явилися. Заяв про відкладення судового засідання чи участь в судовому засіданні в режимі відео конференції 14.06.2024 - не надходило. Оскільки підготовче судове засідання було закрите, а всі докази сторонами подаються разом з заявами по суті, вважаю можливим провести судове засідання за відсутності сторін та їх представників на підставі наявних у справі доказів. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, дійшов такого висновку. На підтвердження обставин, викладених в позовній заяві, позивачкою надані: - довідка квартального комітету «Восьма сотня» від 07.07.2023 №150, відповідно до якої [PERSON] зареєстрований та проживає з 1991 року за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним проживала з 2010 року по березень 2023 року цивільна дружина [PERSON] та спільний син [PERSON] , [INFO] (а.с. 7 зворот). - звіт про оцінку майна ТОВ «Консалтинг-Експерт І», відповідно до якого оціночна вартість майна складає 1211760,00 грн (а.с. 50-62). Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Частинами 1 та 2 ст. 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц зробила висновок, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК). У постанові від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99). Касаційний цивільний суд в своїй постанові від 08.12.2021 в справі №531/295/19 дійшов висновку, що для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі №466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18). Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці (постанова КЦС ВС від в справі № 587/302/16). Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ст. 66 СК України подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Правовідносини щодо поділу спільного майна подружжя регулюються ст.69 СК України, відповідно до якої дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч ст.65 СК інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно зі ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб; у випадку, коли під час розгляду вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд звертає увагу на те, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Разом з цим, позивачкою не надано належних та достатніх доказів, які б свідчили про її спільне проживання однією сім`єю з відповідачем як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, тобто наявність сім`ї у спірний період, ведення спільного бюджету, господарства та побуту, отже позивачкою не доведено, що між нею та відповідачем виникли відносини, притаманні подружжю, та не доведено придбання ними за спільні кошти та спільними зусиллями будь-якого майна, в тому числі того, що зазначено нею в позовній заяві. При цьому, суд критично ставиться до відомостей, зазначених у наданій позивачкою довідці квартального комітету «Восьма сотня» від 07.07.2023 №150, оскільки встановлення факту проживання однією сім`єю відноситься до повноважень суду. Крім цього, [PERSON] відповідно до витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання з 24.12.2011 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Крім цього статтею 25 СК України передбачено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу. Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Аналіз указаних норм дозволяє зробити висновок про те, що для застосування положень вищевказаної статті необхідною умовою є, зокрема, встановлення факту неперебування осіб у будь-якому іншому шлюбі. Як зазначає позивач у позовній заяві, на момент знайомства відповідач перебував у шлюбі з першою дружиною. Однак позивачем не надано доказів на підтвердження того, коли [PERSON] розлучився з першою дружиною та чи взагалі розлучився. Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу (або ж належно встановленого проживання однією сім`ю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу), але за особисті кошти одного з них, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності, а є особистою приватною власністю того, за особисті кошти якого воно придбане. Жодних доказів на підтвердження часу набуття майна та коштів, за які таке майно було набуте, позивачем не надано. Суд зазначає, що сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Також від представника позивача надійшла заява про огляд доказів за їх місцезнаходженням, а саме майна, яке є предметом поділу. Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За змістом ч. 1 ст. 85 ЦПК України письмові, речові та електронні докази, які не можна доставити до суду, оглядаються за їх місцезнаходженням. Цією ж статтею визначений порядок проведення такого огляду. Згідно зі ст. 97 ЦПК України речовими доказами є предмети матеріального світу, які своїм існуванням, своїми якостями, властивостями, місцезнаходженням, іншими ознаками дають змогу встановити обставини, що мають значення для справи. Як вбачається з клопотання про огляд доказів за їх місцезнаходженням представник позивача просить суд здійснити огляд майна за місцем проживання відповідача для встановлення факту наявності такого майна. Враховуючи, що візуальний огляд зазначених доказів не дасть можливості суду встановити давність їх придбання, виготовлення, та встановити джерело набуття такого майна, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні поданого клопотання. Таким чином, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed