Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб, укладений з [PERSON] , зареєстрований 21.12.2015 року виконавчим комітетом Холмецької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про що складено відповідний актовий запис №6, видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , та стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки його заробітку щомісяця, починаючи з моменту звернення до суду з позовом і до досягнення повноліття, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В обґрунтування позову зазначає, що сімейне життя з відповідачем не склалося через різні характери та погляди на сімейні цінності. Сімейне життя поступово погіршувалось, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Позивачка вважає, що збереження шлюбу є неможливе, тому наполягає на розірванні шлюбу. Зважаючи на те, що після фактичного припинення шлюбних стосунків діти залишилися проживати з позивачкою, з метою створення для них належних соціально-побутових умов проживання, духовного та розумового розвитку, психологічного комфорту, просить залишити їх проживати разом з нею після розірвання шлюбу та стягувати з відповідача аліменти. Ухвалою суду від 24.05.2024 року відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. 13.06.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач повідомив, що не заперечує проти розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей разом з позивачкою. Разом з тим зазначає, що намагався зберегти сім`ю, однак не зміг знайти порозуміння з дружиною через безвідповідальне ставлення останньої до сімейних цінностей, нехтування порадами щодо виховання дітей тощо. З приводу стягнення аліментів відповідач просить суд прийняти до уваги те, що він добровільно бере участь в утриманні дітей та погоджується сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі по 3200грн на кожну дитину. Заперечує стосовно стягнення аліментів у спосіб визначений у позовній заяві 1/3 частини доходу, оскільки офіційно не працює та немає стабільного доходу. Позивачка у судове засідання не з`явилась, разом з тим її представник адвокат Кухта О.В. подала заяву про розгляд справи без її участі та участі позивачки. Позовні вимоги підтримує, просить їх задоволити. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся судом належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Разом з тим його представник адвокат Стасьо К.М. просила розглянути справу без їх участі та врахувати пояснення надані відповідачем у відзиві на позовну заяву. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 21.12.2015 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , укладено шлюб, який зареєстровано виконавчим комітетом Холмецької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про що складено відповідний актовий запис №6, видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Прізвище після державної реєстрації шлюбу: чоловіка « [PERSON] », дружини - « [PERSON] ». У шлюбі у подружжя народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Щодо вимоги про розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.24СК\~України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст.56СК\~України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ч. 3 ст.\~105СК\~України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст.110СК\~України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з ч. 2 ст.112СК\~України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Формальне існування шлюбу обмежує особисту свободу сторін та порушує їх особисті інтереси, що мають істотне значення, що суперечить ч.1 ст.51Конституції\~України про добровільну згоду жінки та чоловіка на перебування в шлюбі. З досліджених судом матеріалів справи встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини та не ведуть спільного господарства, проживають окремо. Позивач з цих підстав наполягає на розірванні шлюбу. У свою чергу відповідач також не заперечував проти розірвання шлюбу. Наведене дає підстави для висновку про те, що подальше проживання та збереження сім`ї сторін неможливе, тому суд приходить до переконання, що їх шлюб слід розірвати. Щодо вимоги про залишення дітей проживати разом з матір`ю Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. За статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що також закріплено вст.141 СК України, та Конвенції про права дитини. Крім цього слід зауважити, що поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки батько дитини у разі визначення місця проживання дитини з матір`ю не обмежений у своєму правах на спілкування з дитиною, турботі відносно дитини та участі у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.\~161\~СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. У постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №\~\~200/952/18 (провадження №61-14859св19) колегією суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вказано, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Судом встановлено, що між батьками відсутній спір щодо того з ким будуть проживати діти після розірвання шлюбу, оскільки відповідач у відзиві на позовну заяву не заперечував проти проживання дітей разом з матір`ю, а відтак суд вважає за можливе вирішити це питання в межах даної справи. З огляду на викладене, дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , після розірвання шлюбу слід залишити проживати разом з матір`ю [PERSON] . Щодо вимоги про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей. Судом встановлено та не заперечується відповідачем, що діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають та перебувають на утриманні позивачки. Статтею 8 ЗУ «Про\~охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ст.180\~СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ст.141\~СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до положень Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними та чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховуються судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 1 ст.\~182\~СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Як зазначено у ч. 2ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 184 Сімейного кодексу України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Положеннями ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вирішуючи питання про розмір аліментів, які підлягають стягненню,

Outcome: approved