Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-26 00:00:00

Позивачка звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову зазначає, що відповідно до Свідоцтва про одруження (повторне) [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Личаківського районного управління юстиції у м. Львові 08.11.2001 року, актовий запис №2, з 12.01.2001 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 29.03.2011 року у справі №2-381/2011р. шлюб, зареєстрований 12.01.2001 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану Личаківського районного управління юстиції у м. Львові між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №2, - розірвано. За період шлюбу [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS] , яка підлягає поділу. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12.01.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання. 22.04.2024 року від представника відповідача адвоката Осадець М.Т. до суду надійшли письмові пояснення у яких відповідач зазначає про відсутність спору на частку квартири, на яку претендує позивач (а.с. 135-136). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23.04.2024 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 27.06.2024 року (а.с. 160). У судовому засіданні позивач та його представник - адвокат Покотило М.Б. позов підтримали з підстав викладених у позовній заяві та в порядку поділу майна подружжя просили суд позовні вимоги позивача задовольнити. Відповідач та треті особи у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причину неприбуття суд не повідомили. Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справи з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що позивач та відповідач з 08.01.2001 року по 29.03.2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі Сімейне життя позивача з відповідачем не складається, виникли неприязні стосунки та розбіжності щодо подальшого сімейного життя. Окрім того, судом встановлено, що під час перебування у згаданому шлюбі сторонами було придбано майно, а саме квартири [ADDRESS] . Відповідно до Свідоцтва про право власності від 26.03.2004 Квартира належить [PERSON] та її донькам: [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] в рівних частках, по частині кожній. У своїх позовних вимогах позивач просить здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя та визнати за [PERSON] право власності на 19/100 частини квартири [ADDRESS] . Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні вимоги діючого законодавства. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, ч. 2 статті 71 СК України). Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження N 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження N 61-8518св18). Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджується в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. При прийнятті рішення суд враховує наступні обставини. У квітні 2011 року [PERSON] звернулася до Святошинського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , орган опіки та піклування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, про поділ майна, а саме про визнання за [PERSON] права особистої власності, зокрема, на Квартири. Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 20.06.2013 у справі №2-3866/11 позов [PERSON] задоволено частково, визнано особистою власністю [PERSON] частину Квартири. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 27.01.2016 у справі №2-3866/11 рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20.06.2013 скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Зокрема, визнано спільним майном подружжя 1/7 Квартири. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.12.2016 року у справі №2-3866/11 касаційну скаргу [PERSON] задоволено. Рішення Апеляційного суду міста Києва від 27.01.2016 скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11.04.2017 у справі №2-3866/11 апеляційну скаргу [PERSON] , зокрема, в частині поділу квартири, відхилено. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20.06.2013 року в частині поділу квартири залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.10.2017 року у справі №2-3866/11 касаційну скаргу [PERSON] задоволено. Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11.04.2017 року в частині, зокрема, поділу Квартири, скасовано, в цій та інших частинах направлено на новий розгляд до Апеляційного суду міста Києва. Постановою Апеляційного суду міста Києва від 31.08.2018 у справі №2-3866/11 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20.06.2013 року в частині, зокрема, визнання права власності за [PERSON] частини квартири, скасовано та постановлено нове рішення, яким в задоволенні позову [PERSON] в цій частині відмовлено. Постановою Верховного Суду від 03.06.2020 року у справі №2-3866/11 в частині вирішення позовних вимог про визнання права особистої власності за [PERSON] квартири постанову Апеляційного суду міста Києва від 31.01.2018 року залишено без змін. Отже, за наслідками судового провадження у справі №2-3866/11 питання поділу квартири між колишнім подружжям вирішено не було. Надалі, [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду міста Києва із позовом про здійснення поділу спільного сумісного майна подружжя, а саме частини квартири [ADDRESS] . Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10.06.2021 у справі №759/7635/20 позов [PERSON] задоволено, здійснено поділ спільного сумісного майна - частини квартири [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 1/8 частини квартири [ADDRESS] . Постановою Київського апеляційного суду від 28.09.2021 року у справі №759/7635/20 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Визнано спільним сумісним майном подружжя 12/100 квартири [ADDRESS] . В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за [PERSON] право власності на 6/100 частин квартири [ADDRESS] . Поданий у даній справі позов позивачка обґрунтовувала відсутністю судового рішення щодо розподілу 19/100 частин квартири [ADDRESS] . На переконання позивачки, при вирішенні питання про розподіл квартири [ADDRESS] , судами не було здійснено розподіл усієї частки квартири між подружжям, у зв`язку з чим просила визнати за нею право власності на 19/100 квартири [ADDRESS] . Згідно з частиною п`ятою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. За висновками, викладеними у постанові КЦСВС від 19.12.2019 року у справі № 520/11429/17, преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Як встановлено Київським апеляційним судом у справі №759/7635/20 (постанова від 28.09.2021) «спірна квартира була придбана на підставі Договору № 1109/Я про залучення інвестицій для будівництва житла від 11 вересня 2002 року, укладеного [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені своїх неповнолітніх дітей. Вартість квартири на день укладення договору становила 239 310 грн.. Відповідно до п. 3.2 цього Договору інвестування здійснюється шляхом внесення грошових коштів на поточний рахунок організації в додатково узгодженому сторонами порядку або іншим способом, який не суперечить домовленості сторін та чинному законодавству України. З наявних у розпорядженні суду письмових доказів убачається, що оплата вартості квартири була проведена поетапно у період 2002 - 2003 років нерівними сумами. Незадовго до укладення Договору про залучення інвестицій - у червні 2002 року, [PERSON] продала належний їй особисто (придбаний до укладення шлюбу сторін) садовий будинок із земельною ділянкою. На виконання рекомендацій касаційного суду у справі №2-3866/11 та усуваючи недоліки, які були допущені нею у зазначеній справі, [PERSON] у даній справі надала суду письмові докази щодо нотаріального засвідчення указаного договору. Відповідно до умов договору купівлі-продажу продаж вчинено за 6 151 грн. 60 коп. У період здійснення інвестицій - у січні 2003 року, [PERSON] здійснила продаж належної їй особисто (придбаної до укладення шлюбу сторін) 1/4 частини квартири. Відповідно до умов договору продаж квартири вчинено за 100 085 грн., 1/4 частина з яких складає 25 021 грн. 25 коп. Згідно з умовами п. 2 цього Договору 5 410 грн. покупець сплатив продавцям до підписання цього договору, 73 035 грн. зобов`язується сплатити продавцям до 03 лютого 2003 року, а решту суми в розмірі 21 640 грн. покупець зобов`язується сплатити продавцям до 20 травня 2003 року. При співставленні указаного в договорі графіку платежів із датами оплат за інвестиційним договором, які відбувалися, у тому числі, у січні-квітні 2003 року та, ураховуючи характер перебігу подій, - продаж одного нерухомого майна і одночасне вчинення дій по інвестуванню у придбання іншого нерухомого майна, а також ураховуючи спосіб придбання спірного майна - інвестування будівництва зі сплатою вартості інвестиції не одним платежем при укладенні договору, а кількома платежами протягом 2003 року, апеляційний суд доходить висновку, що твердження [PERSON] про внесення нею отриманих від продажу належної їй особисто 1/4 частини квартири 25 021 грн. 25 коп. у інвестування 1/4 частини квартири відповідають дійсним обставинам справи. Доказів того, що указані грошові кошти у загальному розмірі 31 172 грн. 85 коп. (6 151 грн. 60 коп. + 25 021 грн. 25 коп.) були витрачені на придбання іншого цінного майна та/або, що у процесі придбання спірної 1/4 частини квартири було замість належних особисто [PERSON] 31 172 грн. 85 коп. вкладено інші кошти, у розпорядження суду не надано. З наявних у матеріалах справи письмових доказів убачається, що повна вартість об`єкта інвестування квартири складає 239 310 грн.. Отже вартість спірної 1/4 частини квартири становить 59 827 грн. 50 коп. (239310 : 4). Виходячи із того, що 59 827 грн. 50 коп. - це вартість 25/100 частин квартири, то інвестовані особисто [PERSON] 31 172 грн. 85 коп. - це 13/100 частин квартири. Ураховуючи наведене, апеляційний суд доходить висновку, що при вирішенні судом питання поділу між подружжям придбаної у період шлюбу 1/4 частини (25/100) квартири [ADDRESS] допустимими - письмовими, доказами спростувала презумпцію спільності майна щодо 13/100 частин указаної квартири. Отже спільним сумісним майном подружжя у даних правовідносинах є 12/100 частин квартири (25/100 мінус 13/100).» Зважаючи на викладені обставини, апеляційний суд у справі №759/7635/20 вирішив визнати спільним сумісним майном подружжя 12/100 частин квартири [ADDRESS] , в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 6/100 (шість сотих) частин квартири [ADDRESS] . Постанова Київського апеляційного суду не оскаржена та є чинною. Зважаючи на те, що висновки, зроблені у постанові №759/7635/20 мають преюдиційне значення для вирішення спору, суд не вбачає підстав для відступлення від таких висновків та визнає, що [PERSON] та [PERSON] , як подружжю, на праві спільної сумісної власності належить 12/100 квартири [ADDRESS] , а 13/100 такої квартири належить [PERSON] .. Беручи до уваги, що у справі №759/7635/20 судом не було визнано за [PERSON] право власності на 6/100 квартири [ADDRESS] , суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] та визнати за нею право власності на 6/100 квартири [ADDRESS] . Щодо 13/100 частин квартири [ADDRESS] , на яку [PERSON] просить визнати право власності, суд зазначає наступне. Згідно з Договором про залучення інвестицій в будівництво житла від 11.09.2002 року №1109/Я, вартість квартири становить 239 310 грн., а вартість 1/4 Квартири, відповідно, 59 827, 50 грн. Згідно квитанцій за умовами договору про залучення інвестицій в будівництво житла № 1109/9 від 11 вересня 2002 року було здійснено платежі на загальну суму 219 310 грн., з яких: 20 листопада 2002 року на суму 54 000 грн.; 18 грудня 2002 - 7 007 грн.; 30 січня 2003 року - 2 780 грн.; 12 лютого 2003 - 151 120 грн.; 03 квітня 2003 року - 4 403 грн. Факт здійснення повної оплати за умовами договору про залучення інвестицій в будівництво житла № 1109/9 від 11.09.2002 не заперечується сторонами. В період 2002-2003 років [PERSON] отримано 31 172,85 грн. від продажу належного особисто їй майна (квартири [ADDRESS] ). Зазначені грошові кошти і були проінвестовані [PERSON] у придбання майна. Отже, з огляду на набрання законної сили постановою Київського апеляційного суду від 28.09.2021 року у справі №759/7635/20, висновується, що [PERSON] доведено право приватної власності на 13/100 спірної квартири. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, розглянувши справу в заявлених межах, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.ст. 133, 141 ЦПК України. Позивач просить стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 37 500,00 грн. За приписами ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі, на правничу допомогу. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно зі ст.ст. 133, 137 ЦПК України та ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» судові витрати на правничу допомогу, це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Оформленими у встановленому законом порядку документами, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, є квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Позивачем надано суду документальне підтвердження надання правової допомоги та витрат, а саме: договір про надання правової допомоги № 04/12-23 від 04.12.2023, додаткову угоду № 1 до договору про надання правової допомоги № 04/12-23 від 04.12.2023, копії платіжних інструкції, що підтверджують здійснення оплати правової допомоги. Враховуючи складність справи, умови укладеного договору про надання правової допомоги, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи; час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значення справи для сторін, суд дійшов висновку про задоволення заяви позивача про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 37 500,00 грн.. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 211,20 грн.. На підставі викладеного та

Outcome: approved