Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-17 00:00:00

23 січня 2024 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] як законного представника малолітньої [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначила, що її донька [PERSON] зареєстрована та проживає разом із нею за адресою: [ADDRESS] . У зазначеному помешканні також проживають [PERSON] , який є батьком малолітньої [PERSON] та її бабуся - [PERSON] . Фактично зазначена квартира належить [PERSON] , який є прадідом малолітньої [PERSON] . На даний час зі сторони відповідача вчиняються дії, які перешкоджають малолітній [PERSON] нормальному користуванню квартирою, а тому позивач просить суд зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди малолітній [PERSON] у користуванні квартирою. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 січня 2024 року цивільну справу № 753/1699/24 передано судді [PERSON] . Фактично справу було передано судді 26 січня 2024 року. 06 лютого 2024 року до суду надійшла відповідь з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання сторін. Ухвалою суду від 08 лютого 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 19 березня 2024 року на 10:00 год. Окрім того, даною ухвалою суду до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору було залучено Службу у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації 18 березня 2024 року до суду представника позивача надійшло клопотання про поновлення строку на подання доказів, разом із яким він просив долучити до матеріалів справи копію висновку експерта від 08 березня 2024 року № 255 за результатами проведення судово-психологічної експертизи. У підготовчому засіданні 19 березня 2024 року було задоволено клопотання представника відповідача про виклик та допит свідків, підготовче засідання було відкладено на 18 квітня 2024 року на 14:30 год. 05 квітня 2024 року до суду надійшов відзив, у якому представник відповідача просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог та проводити розгляд справи за його відсутності. У підготовчому засіданні 18 квітня 2024 року судом було відмовлено у задоволенні клопотань представника позивача про виклик та допит експерта та про залучення до участі у справі третьої особи [PERSON] . Представник позивача та представник відповідача, які з`явилися в підготовче засідання не заперечували щодо закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 18 квітня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 27 травня 2024 року. У судовому засіданні 27 травня 2024 року представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі, вказала, що відповідачем у справі є саме [PERSON] , бо він є власником квартири на цей час, а отже саме він має бути відповідачем у справі. У спірній квартирі проживає позивач із донькою та чоловіком і свекруха (невістка відповідача). Відповідач та його син (колишній чоловік свекрухи позивача) з 2016 року чинять їм перешкоди у користуванні квартирою, і навіть тоді, коли позивач була вагітна. Син відповідача, дідусь малолітньої [PERSON] , діючи від імені свого батька (відповідача у справі) виганяє родину [PERSON] та її з квартири, приходить до місця проживання [PERSON] , ймовірно саме він чи відповідач стукає в двері, чим дуже лякає дитину, яка боїться самостійно залишатись навіть у свої кімнаті. Факт того, що [PERSON] перебуває у стресовій ситуації, що дуже негативно відображається саме на ній підтверджується висновком судово-психологічної експертизи. Поряд з цим не заперечувала той факт, що [PERSON] не знайома із відповідачем (прадідусем) та ніколи його не бачила. Враховуючи зазначене, просила суд захистити права малолітньої дитини та позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні 27 травня 2024 року заперечував проти заявлених позовних вимог, вказав, що він є власником квартири, але через конфлікти пішов у 2016 році з квартири та почав проживати на дачі. Зауважив, що жодних перешкод [PERSON] він не чинить у користуванні квартирою, оскільки він з нею навіть не знайомий та ніколи її не бачив, так як і вона його, бо його онук та його дружина не бажають їх знайомити. Підтвердив, що дійсно було ним прийнято рішення, що до ухвалення рішення у справі про поділ майна, жодних дій по цій квартирі, він як власник, вчиняти не буде. Зазначив, що нікому не давав доручення від його імені виганяти позивачку з дитиною з квартири. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Представники відповідача у судовому засіданні 27 травня 2024 року заперечували проти позовних вимог, вказали, що жодних доказів того, що відповідач чинить малолітній [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою, де вона зареєстрована та фактично проживає, до позовної заяви не идолучено. Представник позивача зазначає, що "хтось" стукає у двері, та доказів того, що це саме відповідач матеріали справи не містять. Зауважили, що поданий позов є абстрактним, він не має конкретної мети, з урахуванням сформульованих позовних вимог. Вказали, що на розгляді Дарницького районного суду м. Києва перебуває цивільна справа про [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним у частині покупця, переведення прав та обов`язків за договором, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на майно, де предметом спору є саме квартира, в якій проживає малолітня [PERSON] і власником квартири (відповідач) було вирішено не вчиняти жодних дій щодо цієї квартири допоки не буде ухвалено остаточне рішення у цій справі, а отже позовні вимоги є надуманими та такими, що не підлягають задоволенню. Також зауважили, що наданий представником позивача висновок судового експерта стосується відношення [PERSON] до діда, а відповідачем є прадід малолітньої [PERSON] . Допитаний у судовому засіданні 27 травня 2024 року свідок [PERSON] вказав, що він є сином відповідача та дідусем [PERSON] . Зауважив, що власником спірної квартири є його батько - відповідач у справі. Питання щодо порядку користування квартирою виникало давно, ще коли він розлучався з дружиною (свекрухою позивача) і він не заперечував проти проживання дружини в цій квартирі. Зазначив, що йому не повідомили про те, що у нього народилась онука [PERSON] , з нею він познайомився десь 1,5 роки тому, коли зустрівся із сином і він запропонував познайомитись із онукою. Це було в м. Ірпінь, але син не сказав онучці, що він її дідусь. Також не впевнений у тому, що [PERSON] знає, що у неї є прадід (відповідач). Він нікого не виганяв з квартири та не телефонував нікому. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, подав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність та просив ухвалити рішення у справі з урахуванням найкращих інтересів дитини. У судовому засіданні було оголошено перерву до 28 травня 2024 року для виклику та допиту свідка [PERSON] . У судовому засіданні 28 травня 2024 року свідок [PERSON] вказала, що вона свекруха позивачки (бабуся малолітньої [PERSON] ) та невістка відповідача у справі. У спірній квартирі вона проживає разом із сином, невісткою та онукою. При цьому вказала, що спірну квартиру придбали вони з чоловіком та оформили на відповідача, який там ніколи не був і не проживав. Спір щодо квартири виник після її розлучення із чоловіком, у 2016 році. Її колишній чоловік виступав від імені відповідача (свекра), виганяв з квартири сина, вимагав віддати ключі. 5 червня 2016 року колишній чоловік та відповідач поставили їм умову виїхати з квартири, бо вони збираються продавати квартиру. Вказала, що її колишній чоловік та відповідач, а також сестра чоловіка приходили до квартири, стукали в неї, вимагали відкрити двері. Вони викликали поліцію. Вказала, що [PERSON] ніколи не бачила відповідача (прадіда) та не знайома з ним, відповідач про неї не питав та не цікався нею. Вказала, що її колишній чоловік познайомився з онукою, коли їй вже було 6 років. Останній раз бачила відповідача у 2017 році, коли він приходив із слідчими на слідчий експеримент, що проводився у кримінальній справі. Вказала, що їй невідомо чи діяв її колишній чоловік від імені свого батька, коли виганяв їх з квартири, бо відповідач ніколи цією квартирою не цікавився до 2016 року. Вказала, що дійсно хтось приходив до квартири та стукав у двері, проте хто то був їй невідомо, бо вони двері не відчиняли. Зазначила, що вони зміни номер телефону та з відповідачем не спілкуються, але її невістка дуже переживає за доньку, після народження [PERSON] їй невідомо чи приходив відповідач до їх квартири, бо двері зачинені і вони нікому не відкривають, дзвінок у них не працює. У судовому засіданні 18 червня 2024 року судом було вдруге відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про виклик та допит в суді експерта [PERSON] для надання роз`яснень щодо складеного нею висновку від 8 березня 2024 року № 255, копія якого долучалась до матеріалів справи представником позивача. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, його представників, допитавши свідків [PERSON] та [PERSON] , доходить наступного висновку. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Вказане підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 14 травня 2017 року (а.с. 12-13). Сторони у справі не заперечували того факту, що на час розгляду справи відповідач [PERSON] є власником вказаної квартири, зазначивши, що у провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебуває цивільна справа щодо спору по вказані квартирі, зокрема про поділ майна подружжя. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [INFO] народилась [PERSON] , Мати - [PERSON] (позивач, в інтересах [PERSON] ), батько: [PERSON] (а.с. 7). Згідно із витягу з реєстру територіальної громади від 30 липня 2023 року [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 8 вересня 2016 року. Згідно із витягу з реєстру територіальної громади від 30 липня 2023 року [PERSON] (батько малолітньої [PERSON] ) зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 5 жовтня 1999 року. Отже, малолітня [PERSON] була зареєстрована за місце реєстрації одного із своїх батьків, що узгоджується із нормами чинного законодавства України щодо порядку реєстрації малолітніх дітей та має право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Звертаючись із позовом до суду, позивач [PERSON] , в інтересах малолітньої [PERSON] вказувала, що відповідач [PERSON] (прадід) малолітньої [PERSON] чинить їй перешкоди у користуванні квартирою. Судом під час розгляду справи встановлено, що малолітня [PERSON] , 2016 року як на час подання позову до суду так і на час розгляду справи у суді фактично проживає та користується квартирою за адресою: [ADDRESS] . Вказаний факт не заперечувався, зокрема представником позивача у справі, а також підтверджений поясненнями свідка [PERSON] . Крім того, судом було встановлено та це підтверджено показання свідків [PERSON] та [PERSON] про те, що відповідач [PERSON] не знайомий та ніколи не бачив малолітню [PERSON] , [INFO]. Також, відповідно до висновку судово-психологічної експертизи від 8 березня 2024 року № 255 вбачається наступне: «під час обговорення стосунків із дідусем по лінії батька та проживання у квартирі дитина демонструє різкі поведінкові зміни та лабільні емоційні реакції. Аналіз малюнку сім`ї дозволяє визначити відсутність у дитини негативних емоційних переживань, які б могли бути пов`язані із взаємодією у сім`ї. У ході бесіди [PERSON] перераховувала численних членів родини, однак на пряме питання щодо дідуся по ліні батька ніяковіла, замикалась. На питання відповідала «папін папа», вказала, що бачила його один раз в житті на вулиці, боїться його. Вказала, що дідусь ( [PERSON] ) її лякає, приходить вночі , стукає в двері, голосно розмовляє. Вказала, що знає про намір дідусі вигнати їх з квартири» (а.с. 43-50). До позовної заяви позивачем було долучено, зокрема копії: заяви [PERSON] від 6 липня 2016 року стосовно поведінки її колишнього чоловіка [PERSON] у питаннях спірної квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17-18), витяг з ЄРДР від 10 липня 2016 року, в якому зазначено заявником [PERSON] про вчинення відносно нього кримінального правопорушення [PERSON] за частиною другою статті 125 КК України кп № 12016100020007664 (а.с. 10), висновків старшого інспектора Дарницького УП ГУ НП в м. Києві та ДОП СДОП ВП Дарницького УП ГУ НП в м. Києві про результати звернення громадян від 4 серпня 2016 року та від 10 лютого 2017 року за результатами розгляду звернення [PERSON] та [PERSON] щодо порядку користування квартирою за адресою: [ADDRESS] (а.с. 22-23) Статтею 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частинами першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Як було встановлено судом, малолітня [PERSON] , в інтересах якої поданий цей позов, проживає та користується квартирою за адресою: [ADDRESS] . Поряд з цим, між відповідачем та [PERSON] існує спір щодо права власності на вказану квартиру, який на цей час перебуває на розгляді Дарницького районного суду м. Києва, основний конфлікт між сторонам виник у 2016 році ще до народження [PERSON] , що підтверджується як доданими матеріалами справи так і, зокрема показання свідків, наданих під час розгляду цієї справи. Отже, під час розгляду справи представником позивача не було доведено суду, а судом не було встановлено, що як на час звернення із цим позовом до суду - січень 2024 року так і протягом часу розгляду справи відповідачем у справі [PERSON] вчинялись дії щодо здійснення перешкод [PERSON] , [INFO] у користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS] , в якій вона зареєстрована та проживає по цей час. Крім того, як встановлено судом, малолітня [PERSON] не знайома із відповідачем [PERSON] (прадід), вони один одного ніколи не бачили, що також підтвердили допитані під час розгляду цієї справи свідки та не заперечувалось представником позивача. При цьому у судових засідання було зазначено, що «хтось» стукає у двері та лякає [PERSON] , проте жодними належними та достатніми доказами не було підтверджено та встановлено, що ці дії відбувались протягом 2024 року, зокрема на час звернення із цим позовом до суду , та, що такі дії вчинялись саме відповідачем [PERSON] та саме стосовно малолітньої [PERSON] , з огляду на те, що у спірній квартирі проживає крім малолітньої дитини ще 3-ої дорослих людей. За умовами частини третьої статті 12, частини першої статті 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Згідно з вимогами статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази в світлі наведених правових норм, з огляду на встановлені судом обставини та дослідженні письмові докази, суд доходить висновку про необґрунтованість та недоведеність заявлених позовних вимог, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Outcome: dismissed