Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-25 00:00:00

Заступник керівника Івано-Франківської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Надвірнянської районної адміністраціїзвернувся до Надвірнянського районного суду з позовом до [PERSON] про скасування права власності і державної реєстрації на земельну ділянку площею 0,2916 га та її повернення. В обґрунтування позову зазначив, що рішенням Добротівської сільської ради Надвірнянського району від 28.06.1996 фізичній особі [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,2916 га, яка розташована у с. Добротів Надвірнянського району. У подальшому [PERSON] 22.01.1998 видано державний акт серії І-ІФ № 020473 на право приватної власності на землю, у т.ч. на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,2916 га у с. Добротів. З метою встановлення меж власної земельної ділянки площею 0,2916 га на місцевості [PERSON] у 2021 році замовив у ФОП [PERSON] виготовлення технічної документації із землеустрою. Переданій [PERSON] вказаній земельній ділянці, на підставі розробленої технічної документації із землеустрою, присвоєно кадастровий номер: 2624081601:02:001:0077. Згідно витягу з Державного земельного кадастру земельна ділянка із кадастровим номером 2624081601:02:001:0077 зареєстрована в ДЗК 28.01.2022. Цільове призначення: 01.03 Для ведення особистого селянського господарства. Категорія земель: землі сільськогосподарського призначення. Вид використання земельної ділянки: для ведення особистого селянського господарства. У подальшому [PERSON] згідно договору купівлі-продажу землі від 15.02.2022 продав [PERSON] спірну земельну ділянку площею 0,2916 га для ведення особистого селянського господарства із кадастровим номером - 2624081601:02:001:0077, яка розташована у с. Добротів Надвірнянського району. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (№ 360021131) власником спірної земельної ділянки площею 0,2916 га для ведення особистого селянського господарства із кадастровим номером - 2624081601:02:001:0077 із 15.02.2022 є [PERSON] (номер відомостей про речове право - 46742335). Листом від 15.01.2024 Ланчинська селищна рада поінформувала обласну прокуратуру, що земельна ділянка площею 0,2916 га, власником якою був [PERSON] (який помер), розташована на території Добротівської гори в с. Добротів. Згідно інформації Ланчинської селищної ради від 03.11.2023 встановлено, що в урочищі «Жбир» Добротівської гори у межах населеного пункту с. Добротів розташовані землі історико-культурного призначення, а саме пам`ятки археології місцевого значення, які на підставі рішення облвиконкому № 9 від 21.01.1989 узято на державний облік та визначено категорію; пам`ятки -«Поселення Делятин VI та Делятин XII». Відповідно до листа сертифікованого інженера-землевпорядника ФОП [PERSON] від 12.12.2023 вбачається, що при накладенні меж земельної ділянки, кадастровий номер 2624081601:02:001:0077, яка належить [PERSON] , на викопіювання з генерального плану с. Добротів, підтверджено повне накладання (розташування) спірної земельної ділянки на територію пам`яток археології місцевого значення - «Поселення Делятин VI та Делятин XII». На підставі наведеного, позивач просить скасувати у Державному реєстрі речових прав власності на нерухоме майно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (реєстраційний номер нерухомого майна 2583924026120) від 15 лютого 2022 року, яким за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,2916 га, кадастровий номер 2624081601:02:001:0077 для ведення особистого і селянського господарства (номер запису про право власності 46742335); скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,2916 га, кадастровий номер 2624081601:02:001:0077, яка знаходиться у с. Добротів Ланчинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області; зобов`язати [PERSON] повернути у державну власність в особі Надвірнянської районної державної адміністрації земельну ділянку площею 0,2916 га, кадастровий номером 2624081601:02:001:0077, яка розташована у с. Добротів Надвірнянського району; стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 9084 грн. Ухвалою судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 10 квітня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. 14.05.2024 року від відповідача [PERSON] засобами поштового зв`язку до суду надійшла заява про визнання позову. Крім того, відповідач просить залучити до участі у справі співвідповідача Ланчинську селищну раду (як правонаступника Добротівської сільської ради), розгляд справи провести без його участі. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 11.06.2024 року у задоволенні клопотання відповідача про залучення співвідповідача Ланчинської селищної ради (як правонаступника Добротівської сільської ради) було відмовлено, закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. Прокурор Криклій Л.В. в судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позові та наполягав на задоволенні позовних вимог. Зазначив, що Івано-Франківською обласною прокуратурою було встановлено порушення земельного законодавства у сфері охорони пам`яток архітектури, такі землі можуть перебувати виключно у державній власності. Порушення були виявлені в ході моніторингу Державного кадастру після присвоєння земельній ділянці кадастрового номеру. Було з`ясовано, що на земельних ділянках, переданих у приватну власність, розташовані пам`ятки архітектури, шляхом співставлення з викопіювання було встановлено повне накладання. Жодних погоджень ні з ОДА, ні з РДА про передачу не було. Повернення спірної земельної ділянки державі відповідає меті захисту інтересів держави щодо збереження культурної спадщини. Представник позивача Надвірнянської районної державної адміністрації Колосовська С.М. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, зазначила, що Надвірнянська РДА не погоджувала питання про відведення такої земельної ділянки, самостійно не зверталися з аналогічним позовом, оскільки були відсутні бюджетні асигнування на сплату судового збору. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлений. В поданій 14.05.2024 року заяві зазначив, що визнає позовні вимоги, проти їх задоволення не заперечує, на підставі ч.1 ст. ст. 142 ЦПК України просить вирішити питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Суд, заслухавши прокурора, з`ясувавши позицію представника позивача, дослідивши письмові докази та заяву відповідача про визнання позову, встановив такі обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Спірна земельна ділянка розташована в межах пам`яток археології місцевого значення - «Поселення Делятин VI та Делятин XII», які взяті на облік рішенням Івано-Франківської обласної ради від 24.01.1989 № 9. Охоронний номер пам`ятки «Поселення Делятин VI» - 753, пам`ятки «Поселення Делятин XII» - 758. Рішенням Івано-франківської обласної ради від 24.01.1989 № 9 було взято на облік пам`ятки археології місцевого значення - «Поселення Делятин VI та Делятин XII», (а.с.30). На пам`ятку археології місцевого значення - «Поселення Делятин VI» у 2008 році ДП «Культурна спадщина Прикарпаття» ОАСУ Інститут археології НАНУ виготовлено паспорт об`єкту культурної спадщини - та його облікову картку, якими визначено площу (охоронну зону та територію) вказаної пам`ятки та її місце розташування. Крім того, зазначено характеристику (опис) об`єкта культурної спадщини, що був виявлений (а.с.34-40). Також на пам`ятку археології місцевого значення - «Поселення Делятин XII» у 2008 році виготовлено паспорт об`єкту культурної спадщини та його облікову картку, якими визначено площу (охоронну зону та територію) вказаної пам`ятки та її місце розташування. Крім того, зазначено характеристику (опис) об`єкта культурної спадщини, що був виявлений. (а.с.41-46). Окрім того, територія пам`яток археології місцевого значення -«Поселення Делятин VI та Делятин XII» занесена у генеральний план населеного пункту с. Добротів у 2013 році (а.с.51-52). Рішенням Добротівської сільської ради Надвірнянського району від 28.06.1996 фізичній особі [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,2916 га, яка розташована у с. Добротів Надвірнянського району (а.с.69-71). У подальшому [PERSON] 22.01.1998 видано державний акт серії І-ІФ № 020473 на право приватної власності на землю, у т.ч. на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,2916 га у с. Добротів (а.с.65) З метою встановлення меж власної земельної ділянки площею 0,2916 га на місцевості [PERSON] у 2021 році замовив у ФОП [PERSON] виготовлення технічної документації із землеустрою ( а.с.62-64,66). Переданій [PERSON] вказаній земельній ділянці, на підставі розробленої технічної документації із землеустрою, присвоєно кадастровий номер-2624081601:02:001:0077 (а.с.59). Згідно витягу з Державного земельного кадастру земельна ділянка із кадастровим номером 2624081601:02:001:0077 зареєстрована в ДЗК 28.01.2022. Цільове призначення: 01.03 Для ведення особистого селянського господарства. Категорія земель: землі сільськогосподарського призначення. Вид використання земельної ділянки: для ведення особистого селянського господарства (а.с.58). У подальшому [PERSON] згідно договору купівлі-продажу землі від 15.02.2022 продав [PERSON] спірну земельну ділянку площею 0,2916 га для ведення особистого селянського господарства із кадастровим номером - 2624081601:02:001:0077, яка розташована у с. Добротів Надвірнянського району (а.с.60-61). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (№ 360021131) власником спірної земельної ділянки площею 0,2916 га для ведення особистого селянського господарства із кадастровим номером - 2624081601:02:001:0077 із 15.02.2022 є [PERSON] (номер відомостей про речове право - 46742335) (а.с.57). Листом від 15.01.2024 Ланчинська селищна рада поінформувала обласну прокуратуру, що земельна ділянка площею 0,2916 га, власником якою був [PERSON] (який помер), розташована на території Добротівської гори в с. Добротів (а.с.54). Згідно інформації Ланчинської селищної ради від 03.11.2023 встановлено, що в урочищі «Жбир» Добротівської гори у межах населеного пункту с. Добротів розташовані землі історико-культурного призначення, а саме пам`ятки археології місцевого значення, які на підставі рішення облвиконкому № 9 від 21.01.1989 узято на державний облік та визначено категорію; пам`ятки - «Поселення Делятин VI та Делятин XII» (а.с.51-52). Відповідно до листа сертифікованого інженера-землевпорядника ФОП [PERSON] від 12.12.2023 вбачається, що при накладенні меж земельної ділянки, кадастровий номер 2624081601:02:001:0077, яка належить [PERSON] , на викопіювання з генерального плану с. Добротів, підтверджено повне накладання (розташування) спірної земельної ділянки на територію пам`яток археології місцевого значення - «Поселення Делятин VI та Делятин XII» (а.с.56). При вирішенні спірних правовідносин, суд враховує наступне. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Щодо повноважень прокуратури на представництво інтересів держави. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною другою статті 4 ЦПК України передбачено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Передумовою участі органів та осіб в цивільному процесі є набуття ними цивільного процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право представляти інтереси інших суб`єктів, та наявність процесуальної правосуб`єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність. Згідно з пунктом 3 частини першої та частиною другою статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом. На прокуратуру покладаються функції представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III ЦПК України (стаття 2 Закону України «Про прокуратуру»; далі - Закон № 1697-VII). Прокуратура виконує функцію нагляду за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами виключно у формі представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 1 Розділу ХІІІ Закону № 1697-VII). ЄСПЛ звертав увагу на те, що підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або ж у тому разі, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatismutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти росії» (Menchinskaya v. russia, заява № 42454/02, § 35)). Випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді визначені у Законі № 1697-VII, частина третя статті 23 якого визначає, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. З наведеного можна дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 37)). Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом juranovitcuria («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 69)). У рішенні від 08 квітня 1999 року №3-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами органів державної влади, органів місцевого самоврядування. Представництво інтересів громадянина або держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» (тут і далі - в редакції, чинній на час звернення позивача до суду), який набрав чинності 15.07.2015. Частина перша цієї статті визначає, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Згідно з абзацом першим частини третьої статті 23 зазначеного Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. З наведених норм випливає, що прокурор наділений повноваженнями здійснювати представництво в суді лише двох суб`єктів права - громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) та держави, і не наділений повноваженнями здійснювати представництво в суді інших суб`єктів права, зокрема юридичних осіб. Відповідно до частин першої, другої статті 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Згідно зі ст.19 Земельного кодексу України визначені категорії земель та встановлено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Відповідно до ст. 53 ЗК України до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби. Згідно п. «г» ч. 4 ст. 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом. В матеріалах справи наявні запити Івано-Франківської обласної прокуратури до Управління культури, національностей та релігій Івано-Франківської обласної державної адміністрації та Івано-Франківської обласної державної адміністрації від 19.10.2023р.( а.с.28-29), та аналогічний за змістом запит на адресу Надвірнянської районної державної адміністрації від 14.11.2023р.(а.с.47-48) щодо вжиття заходів щодо усунення порушень законодавства, у тому числі в судовому порядку, але відповідні органи заходів щодо усунення порушень не вжили. Таким чином, у даній справі наявні підстави для представництва прокурором інтересів держави в особі Надвірнянської районної державної адміністрації. Щодо недійсності рішення органу місцевого самоврядування. При передачі у власність даної земельної ділянки допущено порушення вимог земельного законодавства та законодавства у сфері охорони пам`яток охорони культурної спадщини, які полягають в наступному. Відповідно до ст. 53 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби. Згідно ст. 54 ЗК України землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Навколо історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб, пам`яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів) встановлюються зони охорони пам`яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель. Порядок використання земель історико-культурного призначення визначається законом. Водночас, законодавство України містить пряму заборону на передачу у приватну власність земель, на яких розташовані пам`ятки археології. Так, відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом. Усі пам`ятки археології, в тому числі ті, що знаходяться під водою, включаючи пов`язані з ними рухомі предмети, є державною власністю. Згідно з ч. 7 ст., 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» землі, на яких розташовані пам`ятки археології, перебувають у державній власності або вилучаються (викуповуються) у державну власність в установленому законом порядку, за винятком земельних ділянок, на яких розташовуються пам`ятки археології - поля давніх битв. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону археологічної спадщини» пам`ятка археології - археологічний об`єкт національного або місцевого значення, занесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України. Згідно з абз. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність Пам`ятка культурної спадщини - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (абз. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» пам`ятка культурної спадщини»). Згідно з ч. 1 ст. 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини» землі, на яких розташовані пам`ятки, історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної та містобудівної документації. Спірна земельна ділянка розташована в межах пам`яток археології місцевого значення - «Поселення Делятин VI та Делятин XII», які взяті на облік рішенням Івано-Франківської обласної ради від 24.01.1989 № 9. Охоронний номер пам`ятки «Поселення Делятин VI» - 753, пам`ятки «Поселення Делятин XII» - 758. На вказані пам`ятки археології місцевого значення у 2008 році було виготовлено паспорти та облікові картки об`єкту культурної спадщини, якими визначено площу (охоронну зону та територію) та їх місце розташування. Крім того, зазначено характеристику (опис) об`єкта культурної спадщини, що був виявлений. Окрім того, територія пам`яток археології місцевого значення -«Поселення Делятин VI та Делятин XII» занесена у генеральний план населеного пункту с. Добротів. Згідно інформації сертифікованого інженера-землевпорядника ФОП [PERSON] від 12.12.2023 вбачається, що при накладенні меж земельної ділянки, кадастровий номер 2624081601:02:001:0077, яка належить відповідачу, на викопіювання з генерального плану с. Добротів, підтверджено повне накладання (розташування) спірної земельної' ділянки на територію пам`яток археології місцевого значення - «Поселення Делятин VI та-Делятин XII». Розташування земельної ділянки в межах пам`ятки археології виключає можливість її перебування у приватній власності. Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №751/1776/17. Умовою приналежності земельної ділянки, кадастровий номер 2624081601:02:001:0077, до категорії земель історико-культурного призначення є розташування на ній об`єкта, визначеного ст. ст. 53, 54 ЗК України, ст. 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини», а саме: пам`яток археології місцевого значення «Поселення Делятин VI та Делятин XII». Неприведення Добротівською сільською радою (у т.ч. Ланчинською селищною радою) цільового призначення цієї земельної ділянки у відповідність до дійсного цільового призначення не впливає на правовий режим цієї земельної ділянки як такої, що належить до земель історико-культурного призначення, оскільки за законом такий правовий режим пов`язаний з фактом знаходження на ній пам`ятки, а не рішенням органу місцевого самоврядування. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у п. 42 постанови від 31.07.2019 у справі №813/4701/16 та постанові від 11.10.2023 справа №734/1560/20. Відповідно до ч. 4 ст. 84 ЗК України не можуть передаватися у приватну власність землі державної власності під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом. Тобто землі під такими об`єктами, в розумінні ч. 4 ст. 84 ЗК України не можуть передаватись у приватну власність. Такий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 15.01.2019 у справі №522/14444/15-а. Крім того, законодавством встановлений дозвільний порядок використання земель історико-культурного призначення. Зі змісту ст. ст. 91, 96 ЗК України вбачається, що, виходячи з принципу використання земельних ділянок за цільовим призначенням, на землях історико-культурного призначення забороняється діяльність, яка суперечить їх цільовому призначенню. Частиною 3 ст. 186-1 ЗК України передбачено, що проекти, землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території земель історико-культурного призначення, пам`яток культурної спадщини місцевого значення, їх охоронних зон, в історичних ареалах населених місць та інших землях історико-культурного призначення, крім випадків, зазначених в абзаці третьому цієї частини, підлягає також погодженню з органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері охорони культурної спадщини, відповідним структурним підрозділом обласної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації у сфері охорони культурної спадщини. Згідно з ч. 3 ст. 37 Закону України «Про охорону культурної спадщини» з метою захисту об`єктів археології, у тому числі тих, що можуть бути виявлені, проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у випадках, передбачених Земельним кодексом України, погоджуються органами охорони культурної спадщини. Аналогічна норма міститься в абзаці шостому статті 7 Закону України «Про охорону археологічної спадщини». Непогодження передачі земельної ділянки історико-культурного призначення у приватну власність з органами охорони культурної спадщини та така передача в принципі (у приватну власність) є підставою для визнання недійсним відповідного рішення органу місцевого самоврядування. Аналогічні висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 728/1905/16-ц, від 22.05.2019 у справі № 751/1776/17. Згідно інформації Івано-Франківської обласної державної адміністрації від 06.11.2023 обласною державною адміністрацією не вживались жодні заходи на захист порушених інтересів та щодо вилучення спірної земельної ділянки. Відповідно до листа Управління культури, національностей та релігій Івано-Франківської обласної державної адміністрації від 27.10.2023 вказаним Управлінням не погоджувалось вилучення земель, що є територіями вищезазначених пам`яток, у т.ч. не погоджувалась будь-яка технічна документація із землеустрою з даного приводу. При цьому зазначеним Управлінням вказано, що відповідно до розпорядження Івано-Франківської обласної державної адміністрації від 05.09.2005 № 450 районним державним адміністраціям було делеговані повноваження про погодження проектів землеустрою щодо відведення земель та їх зміну цільового використання. Згідно з ч. 4 ст. 122 ЗК України передача земельних ділянок із земель державної власності на території районної державної адміністрації у межах сіл, селищ; міст районного значення для всіх потреб належить до повноважень районної державної адміністрації. Відповідно до листа Надвірнянської районної державної адміністрації від 04.12.2023 районна державна адміністрація не погоджувала відведення (передачу) у власність спірної земельної ділянки. Також встановлено, що технічна документація із землеустрою на земельну ділянку площею 0,2916 га (кадастровий номер 2624081601:02:001:0077), з уповноваженим органом охорони культурної спадщини не погоджувалась. Таким чином, рішення Добротівської сільської ради Надвірнянського району від 28.05.1996, яким [PERSON] передано у приватну власність спірну земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,2916 га, яка розташована у с. Добротів Надвірнянського району, не відповідає вимогам ст. ст. 19, 20, 53, 54, 83, 91, 96, 122, 186-1 ЗК України, ст. ст. 1, 17, 18, 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини», ст.ст. 1, 7 Закону України «Про охорону археологічної спадщини». Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Верховний Суд України у постанові від 21.05.2014 (справа № 6-16цс) звернув увагу на те, що при вирішенні питання про надання земель у власність та користування, повинні враховуватися вимоги закону, наявні обмеження щодо відведення та використання земель, виходячи з фактичної категорії земельної ділянки. Щодо недійсності державного акту та скасування державної реєстрації права власності на землю. На підставі рішення Добротівської сільської ради Надвірнянського району від 28.05.1996 фізичній особі [PERSON] 22.01.1998 видано державний акт серії Ї-ІФ № 020473 на право власності на земельну ділянку площею 0,2916 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Добротів Надвірнянського району. Відповідно до вимог ст. 373 ЦК України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до положень ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень. Статтею 321 ЦК України встановлено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування, інших, передбачених законом, способів (ч. З ст. 152 ЗК України). Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ч. 1 ст. 155 ЗК України). Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Відповідно до Постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 справа № 554/10517/16-ц власник земельної ділянки може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини вимагаючи повернути таку ділянку (такий й же правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18)). Водночас Великою Палатою Верховного Суду у вказаній справі обґрунтовано і те, що не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для усунення перешкод територіальній громаді у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, оспорювати рішення органу місцевого самоврядування, у т.ч. з підстав, що оскаржувані рішення, держані акти на землю вже не стосуються нового власника, як останнього набувача земельної ділянки. При цьому вимога прокурора про визнання незаконними та скасування рішень органів місцевого самоврядування, на підставі яких земельну ділянку було оформлено за попереднім власником, не призводять до відновлення порушеного права територіальної громади (у т.ч. це зазначено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16). Зважаючи на наявність вказаної судової практики Верховного Суду відсутні підстави для визнання недійсним рішення Добротівської сільської ради від 28.06.1996 та державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 020473 від 22.01.1998 виданого [PERSON] на право власності на спірну земельну ділянку площею 0,2916 га, яка розташована в с. Добротів, Надвірнянського району. Разом з тим, у відповідності до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон), записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Згідно із ч. 3 ст. 26 Закону відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків передбачених п. 1 ч. 7 ст. 37 цього Закону. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Відповідно до ст. 27 Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, тощо. Тобто, для здійснення державної реєстрації прав (скасування права власності) достатньо наявності відповідного рішення суду. Відповідно до Постанови Верховного Суду від 11.10.2023 справа № 734/1560/20 судом задоволено позов прокурора про повернення спірної земельної ділянки та скасовано у Державному реєстрі речових прав власності на нерухоме майно рішення про державну реєстрацію права власності на землю. При цьому судом касаційної інстанції у зазначеній постанові вказано, що задоволення вимоги прокурора про повернення земельної ділянки у державну власність не є правовою підставою для внесення до державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про припинення права власності на цю спірну земельну ділянку. А отже, при задоволенні негаторного позову прокурора, вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на спірну земельну ділянку відповідає ефективному способу захисту порушених прав держави. Зважаючи на викладене, рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно площею 0,2916 га для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер 2624081601:02:001:0077), яка розташована в с. Добротів, Надвірнянського району, підлягає скасуванню. Щодо скасування державної реєстрації земельної ділянки. Відповідно до ч. 10 ст. 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Відповідно до п. 114 Постанови Кабінету міністрів України «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» від 17.10.2012 № 1051 визначено, що державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки, яке набрало законної сили в установленому законодавством порядку. Таким чином відновлення порушених прав можливе шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зважаючи на викладене, розташування спірної земельної ділянки з кадастровим номером 2624081601:02:001:0077 у межах території пам`яток археології місцевого значення - «Поселення Делятин VI та Делятин XII» перешкоджатиме у подальшому здійснити уповноваженим органом реєстрацію у Державному земельному кадастрі земельної ділянки з цільовим призначенням - землі історико-культурного призначення та присвоєння цій землі відповідного кадастрового номеру. За таких обставин, державна реєстрація земельної ділянки [PERSON] для ведення особистого селянського господарства площею 0,2916 га (кадастровий номер 2624081601:02:001:0077) підлягає скасуванню у відомостях Державного земельного кадастру. Щодо повернення земельної ділянки. Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України ст. ст. 3, 4 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом застосування, зокрема, інших, передбачених законом, способів. У відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 53 ЗК України до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби. Згідно з ч. 1 ст. 54 ЗК України землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Відповідно до п. «г» ч. 4 ст. 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом. Згідно з ч. 2 ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» усі пам`ятки археології, в тому числі ті, що знаходяться під водою, включаючи пов`язані з ними рухомі предмети, є державною власністю. Такі рухомі предмети підлягають віднесенню до державної частини Музейного фонду України, обліку та збереженню у порядку, визначеному законодавством. Згідно з ч. 6 ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» землі, на яких розташовані пам`ятки археології, перебувають у державній власності або вилучаються (викуповуються) у державну власність в установленому законом порядку, за винятком, земельних ділянок, на яких розташовуються пам`ятки археології - поля давніх битв. Право власності держави, зокрема, на пам`ятку археології установлене законом, а тому не потребує доказування правового титулу, що вказує на відсутність підстав використання правових механізмів захисту, передбачених ст. ст. 387, 388 ЦК країни. Тобто, заволодіння громадянами та юридичними особами землями, на яких розташовані пам`ятки археології (перехід до них права володіння цими землями), є неможливим. Розташування таких земель вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця. Відтак зайняття земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археологи, слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння та порушення права власності держави. Відтак таку позовну вимогу як «зобов`язати повернути земельну ділянку» слід розглядати як негаторний позов, який можна заявляти впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. Аналогічного висновку дійшла Друга судова палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.10.2022 у справі № 557/303/21 (провадження № 61-З305св22). Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Слід зазначити, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями і історико-культурного призначення всупереч вимогам Земельного кодексу України (оформлення права власності) є неможливим в силу закону. Таким чином, зайняття земельної ділянки історико-культурного призначення з порушенням норм Земельного кодексу України та Закону України «Про охорону культурної спадщини» необхідно розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. Зазначена правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у п.п. 80-81 постанови від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц. Окрім того, до аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в п. 71 постанови від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц, а також в п. 96 постанови від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц, у п. 49 постанови від 07.04.2020 у справі №372/1684/14-ц. Згідно з ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.05.2019 в справі № 751/1776/17 (провадження № 61-3111 Ісв18) зазначено, що: «звертаючись до суду з позовом, прокурор зазначав, що спірна земельна ділянка розташована на території пам`ятки археології місцевого значення III-V, ХІ-ХІІІ ст. поселення «Гора», в охоронній археологічній зоні № 2, взята під державну охорону і облік, паспортизована. Вказана територія є об`єктом культурної спадщини в розумінні статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» і належить до земель державної власності в розумінні частини четвертої статті 84 Земельного Кодексу України. Суд першої інстанції, перевіривши належним чином встановлені фактичні обставини справи з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог. Судом першої інстанції було обґрунтовано враховано доведеність знаходження спірної земельної ділянки у межах пам`ятки археології значення III-V, ХІ-ХШ ст. поселення «Гора» (охоронний номер № 1848 ), та яка може перебувати виключно у державній власності. Відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень Закону № 1805-III надання земельних ділянок здійснюється за погодженням відповідних органів культурної спадщини. Проте, як убачається з матеріалів справи, документація із землеустрою з органом охорони культурної спадщини не погоджувалась, відповідний висновок не видавався. Державна землевпорядна експертиза щодо відведення земельної ділянки усупереч вимог статті 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» у редакції, чинній на час прийняття радою оскаржуваного рішення, не проводилась, на спростування цих обставин відповідачами не надано жодних належних і допустимих доказів». У ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.10.2022 в справі № 557/303/21 (провадження № 61-3305св22) зазначено, що у справі, що переглядається, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що не розроблення уповноваженим органом проекту землеустрою земельної ділянки, на якій знаходиться Дорогобузьке городище, та, як наслідок, невнесення до Державного земельного кадастру меж такої земельної ділянки із зазначенням обмежень щодо режиму її використання, не свідчить про відсутність таких обмежень та можливість перебування спірної земельної ділянки у приватній власності громадян, зокрема, відповідача. Установивши на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що спірна земельна ділянка розташована в межах пам`ятки археології національного значення та не може перебувати в приватній власності громадян, суд першої інстанції зробив правильний висновок про задоволення позовної вимоги щодо повернення земельної ділянки в державну власність. При цьому місцевий суд прийняв до уваги, що повернення у володіння держави земельної ділянки, незаконно переданої у власність фізичній особі органом виконавчої влади, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель історико-культурного призначення. Суд апеляційної інстанції на вказані обставини уваги не звернув, у зв`язку з чим скасував законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції в частині задоволення негаторного позову прокурора. Згідно з п. 33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст. 391 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 Цивільного кодексу України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Законний володілець земельної ділянки під об`єктами історико-культурного призначення може вимагати усунення порушення його права користування на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку. Цивільний оборот земельних ділянок під об`єктами історико-культурного призначення є і був обмежений законодавчо з огляду, зокрема, на приписи ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини», п. «г» ч. 4 ст. 84 ЗК України. Європейською конвенцією про охорону археологічної спадщини від 16.01.1992, ратифікованою Україною 27.08.2004, наголошено, що археологічна спадщина є головним елементом пізнання історії людства та справжнім свідком стародавньої історії. Археологічна спадщина включає споруди, архітектурні ансамблі, розбудовані та облаштовані ділянки території, рухомі об`єкти, інші пам`ятки, а також їхній контекст, незалежно від місця розташування на суходолі або під водою. Таким чином, спірна земельна ділянка площею 0,2916 га (кадастровий номер 2624081601:02:001:0077), яка перебуває у приватній власності [PERSON] має бути повернута державі в особі Надвірнянської районної державної адміністрації. Набуття відповідачем - [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку грубо порушує права та інтереси держави, як власника земель, адже з державної власності протиправно вибули землі під об`єктами історико-культурного призначення (археології), розпорядником яких від імені держави є Надвірнянська районна державна адміністрація, у зв`язку з чим державу в особі компетентного органу позбавлено права власності на землю, що суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в ст. 14 Конституції України та ст. 5 ЗК України. Таким чином, фактичним власником спірної земельної ділянки, на якій розміщується пам`ятка археології, є держава в особі Надвірнянської районної державної адміністрації, яка має право вимагати повернення земельної ділянки. З огляду на викладене, ефективним способом захисту права власності на земельну ділянку історико-культурного призначення, у тому числі, є її повернення державі. Щодо повноважень Надвірнянської районної державної адміністрації у спірних правовідносинах Відповідно до ч. 1 ст. 53 ЗК України до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурнІ заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби. Згідно з ч. 1 ст. 54 ЗК України землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Відповідно до п. «г» ч. 4 ст. 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом. Згідно з ч. 2 ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» усі пам`ятки археології, в тому числі ті, що знаходяться під водою, включаючи пов`язані з ними рухомі предмети, є державною власністю: Такі рухомі предмети підлягають віднесенню до державної частини Музейного фонду України, обліку та збереженню у порядку, визначеному законодавством. Згідно з ч. 6 ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» землі, на яких розташовані пам`ятки археології, перебувають у державній власності або вилучаються (викуповуються) у державну власність в установленому законом порядку, за винятком земельних ділянок, на яких розташовуються пам`ятки археології - поля давніх битв. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про охорону культурної спадщини» до повноважень районних державних адміністрацій, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради відповідно до їх компетенції у сфері охорони культурної спадщини належить, зокрема, забезпечення виконання цього Закону, інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини на відповідній території; забезпечення юридичним і фізичним особам доступу до інформації, що міститься у витягах з Державного реєстру нерухомих пам`яток України, а також надання інформації щодо програм та проектів будь-яких змін у зонах охорони пам`яток та в історичних ареалах населених місць; забезпечення дотримання режиму використання пам`яток місцевого значення, їх територій, зон охорони, тощо. Згідно з п. 4 ст. 16 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» місцеві державні адміністрації в межах, визначених Конституцією і законами України, здійснюють на відповідних територіях державний контроль за охороною пам`яток історії та культури, збереженням житлового фонду. Згідно з п. 1 ст. 22 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» місцева державна адміністрація реалізовує державну політику в галузі науки, освіти, охорони здоров`я, культури, фізкультури і спорту, материнства і дитинства, сім`ї та молоді, утвердження української національної та громадянської ідентичності. Відповідно до ч. 3 ст. 122 ЗК України районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селиш, міст районного значення для всіх потреб. Згідно листа Івано-Франківської обласної військової адміністрації від 06.11.2023 визначено, що обласна адміністрація не є розпорядником земель державної власності у межах населеного пункту, а такі повноваження здійснюють районні державні адміністрації. Таким чином, Надвірнянська районна державна адміністрація наділена повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками історико-культурного призначення та на даний час є органом, який здійснює контроль у вказаній сфері. За таких обставин, суд, дійшов висновку, що позовні вимоги заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Надвірнянської районної державної адміністрації до [PERSON] про скасування права власності і державної реєстрації на земельну ділянку площею 0,2916 га та її повернення, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи, що відповідач визнав позов, то на підставі ч. 1 ст. 142 ЦПК позивачу підлягає поверненню з державного бюджету 50 відсотків судового збору, що становить 4542,00 грн., сплаченого при поданні позову, а тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесені ним витрати на сплату судового збору у розмірі 50 відсотків судового збору, тобто 4542,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved