Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-25 00:00:00

І. Стислий виклад позицій сторін: представниця ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» звернулась до суду із позовом до [PERSON] , в якому просить: - поновити строк позовної давності для пред`явлення даного позову; - стягнути із відповідачки на користь товариства заборгованість за кредитним договором №391602 від 30.10.2018 у розмірі 41 445,47 грн.; - стягнути з відповідачки на користь товариства понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 30.10.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачкою [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту №391602. Сума кредиту становила 7 000 грн та кредит був наданий на 30 днів. ТОВ «Авентус Україна» виконало умови договору та перерахувало відповідачці кредитні кошти. Відповідачка [PERSON] не виконала умови договору, внаслідок чого виникла заборгованість. 12 квітня 2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» було укладено договір факторингу №1, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги, в тому числі за договором про надання фінансового кредиту №391602 від 30.10.2018. Таким чином, позивач ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» набуло прав кредитора відносно відповідачки [PERSON] . Загальна сума заборгованості відповідачки перед ТОВ «Авентус Україна» на дату відступлення вимоги складала 27 560 грн. Позивач ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» посилаючись на своє право як нового кредитора в частині нарахування інфляційних втрат та 3 % річних вказує, що заборгованість відповідачки [PERSON] на момент пред`явлення позову складає 41 445,47 грн. У судове засідання засідання представниця позивача ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» Завадська О.К. не з`явилась, 10.06.2024 через систему «Електронний суд» подала клопотання (а.с. 46) про розгляд справи без її участі. Відповідачка [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилась, хоча про місце, дату і час проведення таких повідомлялась належним чином, шляхом направлення рекомендованого поштового повідомлення за зареєстрованим місцем проживання (а.с. 45) та шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 51). ІІ. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: 13 травня 2024 року ухвалою суду відкрито провадження у даній справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Представниця позивача ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» Завадська О.В. 10.06.2024 через систему «Електронний суд» подала заяву про розгляд справи без її участі. Відповідачка [PERSON] відзиву, будь-яких заяв та клопотань щодо процесуальних питань, жодних доказів на спростування обґрунтувань позивача суду не надала, хоча була повідомленою про розгляд даної справи у встановленому законом порядку. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що відповідачка [PERSON] була належним чином повідомленою про місце, дату і час судового засідання, сторона позивача заперечень щодо проведення заочного розгляду справи не заявляла, а тому ухвалою суду від 26.06.2024 постановлено провести заочний розгляд даної справи, та беручи до уваги те, що сторони у судове засідання не з`явились, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України та ч. 2 ст. 247 ЦПК України. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: згідно із індивідуальною частиною договору №391602 про надання фінансового кредиту від 30.10.2018 (а.с. 9-10), ТОВ «Авентус Україна» та відповідачка [PERSON] уклали індивідуальну частину договору про надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту. Розмір позики - 7 000 грн. Строк дії договору - 30 днів. Сторони також погодили процентну ставку. Графіком розрахунків до договору про надання фінансового кредиту №391602 від 30.10.2018 (а.с. 11), визначено суму кредиту, суму нарахованих процентів та загальний розмір заборгованості. Відповідно до розрахунку заборгованості (станом на дату відступлення права вимоги), загальна заборгованість відповідачки [PERSON] становить 27 560 грн (а.с. 16). Згідно із договором факторингу №1 від 12.04.2018 (а.с. 20-22), ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ТОВ «Авентус Україна» уклали договір факторингу, у відповідності до якого, ТОВ «Авентус Україна» зобов`язується відступити ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» права вимоги, зазначені у реєстрі, а ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» зобов`язується їх прийняти. У реєстрі прав вимоги (а.с. 18) під №347 зазначено кредитний договір №391602 відповідачки [PERSON] . Відповідно до розрахунку позивача ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» (а.с. 17), сума боргу відповідачки становить 41 445,47 грн. Таким чином, між сторонами виник спір щодо належного виконання умов кредитного договору. ІV. Оцінка суду: дослідивши та оцінивши наявні в справі докази в їх сукупності, надані на обґрунтування позовних вимог, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України, зокрема, як передбачено у п. 3 ч. 1 цієї статті, свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України). Статтею 512 Цивільного кодексу України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. За приписами ч. 1 ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України). Таким чином, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. В справах про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі № 752/8842/14-ц. У постанові Верховного Суду від 04.12.2018, справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам. Верховний Суд у постанові від 14.06.2023 у справі № 755/15965/17 зазначив, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч. 1 ст. 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України, у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Таким чином, суду необхідно з`ясувати обсяг і зміст прав, які перейшли до позивача, як нового кредитора, від ТОВ «Авентус Україна» та чи існували ці права на момент їх переходу. Так, з матеріалів справи встановлено, що договір про надання фінансового кредиту №391602 було укладено між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачкою [PERSON] 30.10.2018, а договір факторингу №1 між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» і ТОВ «Авентус Україна» було укладено 12.04.2018. Тобто, на момент укладення договору факторингу №1 від 12.04.2018 ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором та відповідачкою, відтак у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати позивачу ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» Окрім цього, суд також звертає увагу на те, що доказів на підтвердження оплати за договором факторингу стороною позивача не надано. Також слід зазначити, що на час укладення договору факторингу сторонами не було досягнуто згоди щодо предмета правочину, предмет не індивідуалізовано належним чином. Інформація про відповідачку [PERSON] , як боржницю, сформована у реєстрі прав вимоги більше ніж як через 10 місяців після укладення договору факторингу. З урахуванням наведеного вище, оскільки позивачем не доведено факту відступлення права грошової вимоги до відповідачки [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту №391602 від первісного кредитора ТОВ «Авентус Україна» до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», відповідно ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» не є належним позивачем у даній справі, що є самостійною підставою для відмови у позові. Щодо вимоги про поновлення строку позовної даності, суд зазначає таке. У відповідності до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Тобто, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, що звернені позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Оскільки у даній справі відсутні підстави для задоволення позовних вимог та відповідачка [PERSON] не заявила про необхідність застосування позовної давності, а тому дане питання судом не досліджується. Стосовно інших доводів сторони позивача, суд зазначає, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення. Обов`язок щодо обґрунтування рішення може бути різним, залежно від характеру рішення. В рішенні Європейського суду з прав людини, у справі «Серявін та інші проти України» вказано, що п. 1 ст. 6 Конвенції, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не має сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку є різним, залежно від характеру рішення. V. Розподіл судових витрат між сторонами: відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у позові на позивача. Оскільки у позові відмовлено, питання про судові витрати понесені позивачем не вирішується. На підставі вищевикладеного, ст. 3, 4, 207, 215, 267, 512, 514, 516, 517, 526 ЦК України, ст. 13, 141 ЦПК України та

Outcome: dismissed