Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що є сином [PERSON] та [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про його народження. Шлюб між батьками було розірваний. Після розірвання шлюбу у 2014 році відповідачка поїхала мешкати до м. Києва і з цього ж цього часу перестала приймати жодну участі у вихованні позивача. Згідно характеристики, яка надана Новеселівським ліцеєм Української сільської ряди Синельниківського району Дніпропетровської області від 02 жовтня 2023 року за вих. № 24 на позивача, вбачається, що відповідачка, вихованням сина не займається, до навчання дитини ніякого інтересу не проявляла, так як проживає та працює в іншому регіоні країни. А тому просить позбавити її батьківських прав. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав і суду пояснив, що позивач проживає разом з батьком, відповідачка жодних обов`язків як мати не виконує, життям сина не цікавиться. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про день, час і місце розгляду справи, причину неявки суду не повідомила, а тому на підставі ст. 280 ЦПК України та зі згоди позивача, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Третя особа [PERSON] в судове засідання нез`явився, надіслав заяву про розгляд справи в його відсутність, проти задоволення позову не заперечував. Представник третьої особи органу опіки та піклування просили слухати справу у їхню відсутність та вважають за доцільне позбавити відповідачку батьківських прав. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задоволити з слідуючих підстав. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобовязані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження [PERSON] . Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний, про що свідчить рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровській області від 25 вересня 2013 року у справі №188/1318/13-ц, дане рішення набрало законної сили 04.10.2013 року. Так, після розірвання шлюбу у 2014 році [PERSON] поїхала мешкати до м. Києва, та з цього ж часу перестала приймати жодну участі у вихованні сина. 04 січня 2017 року рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області було визнано [PERSON] , такою що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] , відповідно до якого було встановлено, що відповідачка за вищезазначеною адресою не проживає з 2014 року, дане рішення набрало законної сили 23.01.2017 року. 03 липня 2017 року рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області було визначено місце проживання дітей [PERSON] та [PERSON] разом з батьком [PERSON] та стягнуто з відповідачки аліменти на утримання дітей, дане рішення набрало законної сили 17.08.2017. З довідки виконавчого комітету Української сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області вбачається, що у [PERSON] на його утриманні знаходиться неповнолітній син [PERSON] , [INFO] . Згідно характеристики, яка надана Новеселівським ліцеєм Української сільської ряди Синельниківського району Дніпропетровської області від 02 жовтня 2023 року за вих. № 24 на [PERSON] , вбачається, що [PERSON] , виховання [PERSON] не займається, до навчання дитини ніякого інтересу не проявляла, так як проживає та працює в іншому регіоні країни. Відповідно до акту обстеження умов проживання від 29.09.2023 проведеного за адресою: [ADDRESS] , вбачається що умови проживання [PERSON] задовільні, зокрема у нього є окрема кімната з ліжком, шафою, письмовим столом, комп`ютером, одягом та взуттям. Стан у сім`ї доброзичливий та він знаходиться на утримання батька, а мати (відповідач) у виховання не приймає участі та проживає окремо (копія акту додається). Разом, з тим висновком органу опіки та піклування виконавчого комітетуУкраїнської сільської ради про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, зокрема було вирішено про доцільність позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до [PERSON] . Так у постанові КЦС ВС від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19 про позбавлення батьківських прав зроблено висновок, що поведінка особи, яка свідомо змінює країну проживання, не бере участі у вихованні дитини, свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні ст. 164 СК України, і може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Відповідно до ст. 8 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХХП від 27 лютого 1991 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (п. 2 ч. і ст. 164 СК України). Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.89 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № з "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до ї внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (п. 16 ППВСУ від 30.03.2007 року № 3). Згідно ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", покладається відповідальність на кожного із батьків щодо виховання, навчання та розвитку дитини. Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладаються однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч.1 ст. 164 СК України, Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: і) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини: 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до положень ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789- XII і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дане стверджується копіями паспортів, витягу з реєстру територіальної громади на [PERSON] , витягу про реєстрацію, рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області, від 25.09.2013, 04.01.2017, 03.07.2017, свідоцтва про народження, свідки виконавчого комітету № [NUMBER] від 09.10.2023, характеристики, акту обстеження умов проживання, висновку органу опіки та піклування. Таким чином, діючи виключно в інтересах дитини, а також те, що відповідачка ухиляється від обов`язку щодо виховання свого неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , чим завдає йому сильних моральних переживань та страждань, завдає шкоди психологічному здоров`ю дитини, а тому відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, суд вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] . Враховуючи викладене,

Outcome: approved