Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-01 00:00:00

У квітні 2024 року [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Світанок-98» із вимогою про визнання дій відповідача щодо неповернення позивачу сплачених грошових коштів у сумі 428,00 гривень та вартості доставки товару Новою поштою в сумі 70 гривень; зобов`язати відповідача відшкодувати позивачу сплачені грошові кошти за послуги з правового захисту в сумі 15 200,00 гривень; зобов`язати відповідача відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду в розмірі 20 000,00 гривень. Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він замовив антену для телевізора вартістю 428,00 гривень у ТОВ «Світанок-98» і додатково сплатив 70,00 гривень вартості доставки товару новою поштою. Позивач також вказав, що в рекламі товару, яка була розміщена в мережі Інтернет, було зазначено, що антена дає гарантований прийом як зарубіжних, так і національних телеканалів. [PERSON] 14.01.2023 року замовив товар по телефону, де працівник ТОВ «Світанок-98» запевнив позивача, що у разі несправності товару гарантовано здійснюється обмін або повернення товару. 17.01.2023 року товар було доставлено на пошто мат №22248 ТОВ «Нова пошта». Однак, позивач вказав, що при розпакуванні товару виявилось, що будь-які супровідні документи на товар відсутні, а також відсутній чек про купівлю товару. При включенні також виявилось, що товар не працює, про що позивач хотів повідомити працівника ТОВ «Світанок-98», але слухавку ніхто не взяв. Позивач 17.01.2023 року здійснив оплату за придбаний у відповідача товар у розмірі 428,00 гривень. Крім того, позивач вказав, що неодноразово намагався зв`язатися по телефону, але продавець, уникаючи відповідальності та небажання залагодити конфлікт у передбачений чинним законодавством спосіб, відмовився від спілкування. [PERSON] також направлялась претензія на адресу відповідача. На підставі викладеного, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 01 травня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 17.05.2024 року від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: Головне управління Держпродспоживслужби в м. Києві надійшли пояснення, в яких зазначено про те, що досудове вирішення спору, шляхом подання претензії виявилось недієвим. [PERSON] придбав у ТОВ «Світанок-98» товар неналежної якості, він скористався своїм правом наданим Законом України «Про захист прав споживачів», розірвавши договір з продавцем з подальшою вимогою про повернення сплачених ним коштів. Оскільки відповідачем проігноровано вимогу позивача про повернення сплачених коштів за товар неналежної якості, вважають доводи позовної заяви обґрунтованими. Відповідачу ухвала про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви з додатками направлялась на його адресу місцезнаходження двічі. Згідно наявних у матеріалах справи доказів, поштові конверти повертались до суду без вручення. На довідці про причини повернення / досилання стоять відмітки «повертається» та «за закінченням терміну зберігання». Частина 1 статті 131 ЦПК України зобов`язує учасників судового процесу повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У постановах від 14.08.2020 року та від 13.01.2020 року у справі №910/22873/17 Верховний суд зазначав, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі. Суд також звертає увагу, що листи, що повернулися з відміткою довідкою поштового відділення про причину повернення - «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими. Звісно ж, за умови, що їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (щодо юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) або на адресу місця реєстрації (щодо фізичних осіб) чи на адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18 (провадження № 61-11723св22). Судом враховується рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011 згідно яких у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином. Таким чином, відповідач вважається таким, що повідомлений про розгляд даної справи. 11.06.2024 року від представника відповідача через систему «Електронний суд» надійшла заява в якій зазначено, що позивачем не доведено існування договірних відносин між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Світанок-98»; пов`язаність сторін будь-якими права та/або обов`язками; придбання ним товару у відповідача та що вказаний товар є неналежної якості, містить недоліки або не відповідає заявленим характеристикам; сплату ним будь-яких коштів на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Світанок-98». Зважаючи на викладене, вважають безпідставними формування вимог до відповідача про розірвання договору, стягнення вартості товару та інших вимог. Зазначив, що у задоволенні позовної заяви просив відмовити. Станом на дату розгляду справи на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи про розгляд справи за участю сторін учасниками справи не подавалися. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у зв`язку із розглядом справи без повідомлення (виклику) сторін. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Положеннями ст. 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. В постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків. До позовної заяви долучено копію конверту, з експрес накладної якої вбачається, що відповідач ТОВ «Світанок-98» є відправником, а [PERSON] одержувачем відправлення «Clear TV Premium HD» (а.с. 16). При цьому з вказаної накладної не встановлено заборони огляду відправлення. Також суду надано квитанції сервісу «NovaPay Kyiv UA» з яких вбачається, що 17.01.2023 року здійснено оплату на суму 70,00 гривень та 428,00 гривень (а.с. 14, 15). Одночасно з тим, з даних квитанцій неможливо встановити, хто є платником та кому призначені сплачені кошти. До матеріалів справи також доєднано копію претензії в досудовому порядку вирішення спору, яку [PERSON] направляв на адресу відповідача (а.с. 8-13). Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності врегульовано Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку недоліків споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством, має право вимагати: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; 3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару. У разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника: 1) розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар. Позивач стверджує, що при включенні замовлений товар не працює. Як вбачається із ч. 3 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» Вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті, пред`являються на вибір споживача продавцеві за місцем купівлі товару, виробникові або підприємству, що задовольняє ці вимоги за місцезнаходженням споживача. Споживач має право пред`явити одну з вимог, передбачених частиною першою цієї статті, а в разі її невиконання заявити іншу вимогу, передбачену частиною першою цієї статті. Зазначені вимоги за місцезнаходженням споживача задовольняють також створені власником продавця торговельні підприємства та філії, що здійснюють продаж аналогічних придбаним споживачем товарів, або підприємства, на які ці функції покладено на підставі договору. Функції представників підприємств-виробників виконують їх представництва та філії, створені виробниками для цієї мети, або підприємства, які задовольняють зазначені вимоги на підставі договору з виробником. Продавець, виробник (підприємство, що задовольняє вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті) зобов`язані прийняти товар неналежної якості у споживача і задовольнити його вимоги. За наявності товару вимога споживача про його заміну підлягає негайному задоволенню, а в разі виникнення потреби в перевірці якості - протягом чотирнадцяти днів або за домовленістю сторін. У разі відсутності товару вимога споживача про його заміну підлягає задоволенню у двомісячний строк з моменту подання відповідної заяви. Якщо задовольнити вимогу споживача про заміну товару в установлений строк неможливо, споживач вправі на свій вибір пред`явити продавцю, виробнику (підприємству, що виконує їх функції) інші вимоги, передбачені пунктами 1, 3, 4, 5 частини першої цієї статті (ч.ч. 5, 6 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів»). [PERSON] вказав, що антена для телевізора не працює, внаслідок чого відповідач позбавив його можливості ефективно реалізувати свої права, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів». Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. ст. 77, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України. У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. В даному випадку позивачем не було надано належних та достатніх доказів на підтвердження того, що придбаний ним у відповідача товар, а саме антена для телевізора, є неналежної якості, містить недоліки або не відповідає заявленим характеристикам. Матеріали справи не містять доказів про те, які характеристики товару було заявлено при укладенні договору купівлі-продажу, та яким характеристикам не відповідає отриманий позивачем товар. Суд також не бере до уваги надані квитанції про оплату від 17.01.2023 року, оскільки із них є незрозумілим хто здійснив оплату та і з яким призначенням платежу. У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23). Зважаючи на викладене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що підстави для задоволення позовної заяви відсутні. Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, а позивач звільнений від сплати судового збору, відтак, сума судового збору відшкодуванню не підлягає. Крім того, зважаючи на положення ст. 141 ЦПК України, усі інші судові витрати залишаються за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed