Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-17 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Радамовський М.М., звернувся в Сокирянський районний суд із вказаним вище позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та позбавлення батьківських прав. Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що 16 листопада 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Камянець-Подільському реєстраційної служби Камянець-Подільського міського управління юстиції у Хмельницькій області за актовим записом № 1013. Від шлюбу у них народилась дитина - [PERSON] , [INFO] . Починаючи з травня 2022 року сторони припинили сімейні стосунки. Після припинення шлюбних стосунків, відповідачка переїхала проживати в [ADDRESS] . З часу припинення сімейних стосунків, після переїзду в смт. Кельменці і до теперішнього часу відповідачка участі у вихованні дитини не бере, матеріально її не забезпечує та спільно з позивачем не проживає. Всі намагання позивача зберегти сім`ю, налагодити спілкування з дружиною та повернути її в сім`ю були марними, [PERSON] з позивачем перестала спілкуватись та ігнорувала будь-які повідомлення та дзвінки чоловіка, родини та друзів. В листопаді 2023 року відповідачка повідомила, що подальше її перебування в зареєстрованому шлюбі суперечить її інтересам, оскільки, вона зустріла іншого чоловіка, якого покохала та з яким хоче створити сім`ю, у зв`язку із цим бажає розірвати шлюб. В свою чергу, позивач також не заперечує проти розірвання шлюбу, оскільки через різні погляди на життя з відповідачкою, їхнє спілкування між собою закінчується сварками. Позивач втратив до відповідачки почуття любові, а подальше перебування у шлюбі суперечить його інтересам. З огляду на те, що позивач з відповідачкою не спілкуються, проживають окремо, не пов`язані спільним побутом та не мають взаємних прав та обов`язків, вважає їхній шлюб необхідно розірвати. Крім того, після зміни місця свого проживання відповідачка не спілкується з їх з позивачем спільною дитиною, не відвідує школу, в якій навчається донька, не цікавиться її життям, здоров`ям та її розвитком, а також не виконує обов`язків щодо її утримання, а відтак, самоусунулась від виконання батьківських обов`язків та не бере участі у вихованні дитини. У зв`язку з цим, починаючи з травня 2022 року по даний час обов`язки з виховання та утримання неповнолітньої доньки [PERSON] виконує тільки позивач як батько. Крім того, оскільки донька позивача є неповнолітньою, з метою добровільного вирішення питання щодо встановлення місця проживання дитини після розірвання шлюбу, за спільною згодою з відповідачкою, сторони уклали 18.03.2024 року нотаріально посвідчений договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, яким визначили, що місце проживання дочки [PERSON] буде з позивачем, по місцю його реєстрації та фактичного проживання за адресою: [ADDRESS] . Додані до позовної заяви докази, на думку представника позивача, підтверджують факт самостійного виховання та утримання позивачем дитини, та, в свою чергу, самоусунення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків щодо неї. Із врахуванням викладеного просив розірвати шлюб, укладений між позивачем [PERSON] , [INFO] та відповідачкою [PERSON] , [INFO] , а також позбавити останню батьківських прав щодо їхньої спільної неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак подав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання також не з`явилась, подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені позивачем вимоги визнає у повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Представник третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Сокирянської міської ради Войняк Н.А. подала до суду заяву про розгляд справи без присутності представника міської ради, вирішення позову залишила на розсуд суду. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, у відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Так, з наведених у позовній заяві обставин, які згідно ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню, оскільки визнані сторонами, встановлено, що 16.11.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Камянець-Подільському реєстраційної служби Камянець-Подільського міського управління юстиції у Хмельницькій області за актовим записом № 1013 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 16.11.2013 року). Під час шлюбу у сторін народилися дитина - [PERSON] , [INFO] . Згідно ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частинами 3,4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що сторони з травня 2022 року не підтримують між собою шлюбні відносини, не ведуть спільне господарство, разом не проживають, а тому розірвання шлюбу дійсно відповідає їхній волі. Згідно договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 18.03.2024 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , місцем проживання дитини [PERSON] , батьки визначили місце проживання та утримання з батьком за адресою місця фактичного проживання батька: [ADDRESS] . З акту обстеження матеріально-побутових умов проживання №192/19-21 від 15.03.2024 року вбачається, що [PERSON] , 1993 року народження, зареєстрований та постійно проживає в будинку, з донькою [PERSON] , 2014 року народження за адресою: [ADDRESS] . Він самостійно виховує неповнолітню доньку та забезпечив усім необхідним, а саме: матеріальними засобами, засобами особистої гігієни, лікарськими засобами, продуктами харчування та створює всі необхідні умови для комфортного проживання. Мати [PERSON] разом з дитиною та чоловіком не проживає, участі у вихованні доньки не бере, зовсім не виконує свої материнські обов`язки. Також ця обставина підтверджується копіями витягів з реєстру територіальної громади №2024/000142948 від 05.01.2024 року, №2024/000146662 від 05.01.2024 року та довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб № 191/19-21/6 від 15.03.2024 року, виданою Грубнянським старостинським округом Дністровського району Чернівецької області, з яких вбачається, що позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , і в даному домоволодінні зареєстровані члени його сім`ї: його батьки, сестра, а також донька - [PERSON] , 2014 року народження. Згідно довідки освітнього закладу «Грубнянський ліцей» Сокирянської міської ради Дністровського району Чернівецької області, виданої 15.03.2024 року за №18 та характеристики від 11.04.2024 року, [PERSON] є ученицею 4 класу, виховується в неповній сім`ї, проживає разом з батьком, який регулярно відвідує навчальний заклад, бере активну участь в шкільних заходах з донькою, яка є доглянутою, забезпеченою всім необхідним шкільним приладдям, успішно навчається та розвивається згідно віку. Від батька дівчинка отримує багато любові та уваги. Мати [PERSON] участі у вихованні та піклуванні доньки не бере. Крім цього, з психологічного спостереження за здобувачем освіти ОЗ «Грубнянського ліцею» [PERSON] , за №152 від 11.04.2024 року також вбачається, що між батьком до донькою існують довірливі стосунки. Батько для дитини є авторитетом та надійним другом, вони проводять багато часу разом у процесі ведення домашнього господарства та під час відпочинку. Він постійно дбає про здоров`я дитини, про належні умови для її виховання, навчання та розвитку. Дитина вміє контролювати свій психоемоційний стан, оскільки відчуває постійну турботу та підтримку батька. Мати дитини, [PERSON] проживає окремо від дитини, що вбачається із копіями витягів з реєстру територіальної громади №2023/009427439 від 17.11.2023 року та №2024/003598638 від 11.04.2024 року. Відповідно до довідки-характеристики, виданої старостою Губнянського старостинського округу Сокирянської міської ради Дністровського району Чернівецької області Кривоносової Р. №233/19-21/6 від 11.04.2024 року, [PERSON] за місцем проживання характеризується з позитивної сторони, до кримінальної відповідальності не притягувався, спиртні напої не вживає. Згідно висновку та рішення та виконавчого комітету Сокирянської міської ради, як органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] №108 від 27.05.2024 року, з метою соціального захисту малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , та її права на повноцінний розвиток, створення належних умов для психологічної адаптації, виховання та розумового розвитку, виконавчий комітет Сокирянської міської ради, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , по відношенню до її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пунктами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст.18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки. Сімейним кодексом України у статті 7 визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Аналіз наведеної норми свідчить, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, передбачені статтею 166 СК України. Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, ЄСПЛ зауважував, що якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. Вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції). Таку правову позицію висловив ВС в справі № 520/8264/19 (провадження № 61-19984 св 21) від 26.04.2022 року. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Відсутність побачень з дитиною та навіть спроб їх здійснення, свідчить про відсутність інтересу до дитини з боку відповідача, що відповідно до рішення «Хант проти України» є підставою для позбавлення батьківських прав. Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Існуючі сімейні зв`язки між дітьми та батьками, які насправді піклуються про них, захищаються Конвенцією. Судом встановлено, що з травня 2022 року [PERSON] проживає окремо від сім`ї, фактично припинивши шлюбні відносини. З досліджених в судовому засіданні письмових доказів також встановлено, що з того ж часу відповідачка не приймає участі в житті малолітньої дитини [PERSON] , не піклується про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя. Не забезпечує їй необхідного харчування, медичного догляду, лікування. Не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає їй доступу до культурних та інших духовних цінностей, не створює умов для отримання нею освіти. Вказані обставини визнаються сторонами та ніким не оспорюються. Таким чином суд вважає, що відповідачкою [PERSON] свідомо обрано такі життєві умови, за якими її участь у вихованні дитини [PERSON] є мінімальною та недостатньою, що в свою чергу свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України. ЄСПЛ неодноразово зауважував, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати, дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Враховуючи наведене суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до її малолітньої дитини [PERSON] , із врахуванням наданої нею заяви про визнання позову, слід задовольнити, адже це якнайкраще відповідатиме інтересам дитини. Відповідно до ст.166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, враховуючи стан здоров`я та матеріальне становище відповідачки, вік її дитини, яка потребує необхідного забезпечення, виходячи з розумності та достатності розміру аліментів, необхідних для задоволення потреб дитини, а також з реальної можливості відповідачки сплачувати щомісячно аліменти, не порушуючи прав останньої суд вважає, що з [PERSON] слід стягувати аліменти на утримання малолітньої [PERSON] в розмірі 1/4 частини її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне вирішити питання про розподіл судових витрат. Оскільки позовні вимоги про розірвання шлюбу та позбавлення батьківських прав задоволено в повному обсязі, та позивачем при зверненні до суду із такими вимогами сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн., що підтверджується квитанцією №119 від 19.03.2024 року, то з відповідачки на його користь підлягають стягненню судові витрати у розмірі 2422,40 грн. Крім цього, відповідно до положень ч.6 ст. 141 ЦПК України з відповідачки підлягає стягненню судовий збір (за стягнення аліментів) у розмірі 1211,20 грн. на користь держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved