Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-25 00:00:00

14.08.2023 року представник позивача звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, в якому просить: визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений 29.08.2016 р. між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Лебедєвою Л.М., зареєстрований в реєстрі за №1339. Позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . Навесні в розмові з невісткою [PERSON] , яка є дружиною сина позивача - [PERSON] , позивач дізнався, що він не є власником житлового будинку, в якому проживає. Звернувшись до адвоката, було з`ясовано, що житловий будинок за зазначеною вище адресою належить його онуці - [PERSON] на підставі договору дарування від 29.08.2016 р., посвідченого приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Лебедєвою Л.М., земельна ділянка площею 0,906 га за цією адресою також зареєстрована на праві власності за [PERSON] . Однак позивач не дарував онуці [PERSON] житловий будинок, який належав йому на праві приватної власності. Зазначає, що у позивач у 2016 році мав намір скласти заповіт, яким він бажав заповісти своє майно своїм трьом синам в рівних частинах, про що повідомляв сина [PERSON] та невістку [PERSON] , але до нотаріуса з приводу складання заповіту так і не звернувся. Розмови про договір дарування взагалі не велися. Позивач пам`ятає, що у 2016 році [PERSON] та [PERSON] возили його по земельним питанням на [ADDRESS] , де йому давали підписувати якісь папери щодо землі. Отже, вважає, що правочин дарування житлового будинку був укладений за відсутності волевиявлення позивача, без підпису позивача, внаслідок чого цей договір є недійсним. Укладаючи оспорюваний правочин, позивач керувався бажанням розпорядитися своїм майном на випадок смерті, тобто скласти заповіт на трьох синів, після чого продовжив би проживати у спірному будинку. На даний час позивач продовжує проживати у зазначеному житловому будинку, сплачує комунальні послуги. Вказує, що позивач діяв під впливом помилки, оскільки помилився щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникли після укладення правочину дарування, так як мав на меті скласти заповіт на трьох синів. 20.10.2023 р. від законного представника відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона вважає позовні вимоги безпідставними, обставини, викладені в позовній заяві, надуманими. Так на початку 2016 року позивач почав висловлювати бажання переоформити його домоволодіння на сина [PERSON] , оскільки це вважав справедливим, так як іншим синам він вже допоміг надбати власне житло. Так як у [PERSON] вже було власне житло, на сімейній нараді [PERSON] прийняв рішення подарувати домоволодіння онуці Софії. Мотивом таких дій він визначав своє бажання вчинити добру справу для онуки та таким чином проявляв власну турботу про неї. Позивач їм повідомляв, що він особисто неодноразово консультувався з нотаріусом щодо укладення договору дарування, і нотаріус йому повідомив, що спочатку необхідно сформувати земельну ділянку та оформити її кадастровий номер в Державному земельному кадастрі, потім необхідно зареєструвати правовстановлюючий документ на будинок в ЦНАПі і лише потім можна буде вчинити договір дарування. Також позивач повідомив, що їм, як батькам неповнолітньої, необхідно отримати дозвіл в опікунській служби Охтирської міської ради, що вони й зробили. В подальшому безпосередньо позивач вчиняв дії по розробці земельної документації, узгоджував межі земельної ділянки з сусідами та реєстрував земельну ділянку, для чого подавав відповідні заяви в ЦНАП та Земельний відділ, їх (відповідачки та її чоловіка) допомога полягала в тому, щоб підвезти позивача до відповідної організації за його проханням. 29.08.2016 в приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса Лебедєвої Л.М. за бажанням [PERSON] було укладено договір дарування, який позивач особисто читав перед його підписанням та жодних зауважень щодо його умов та змісту не зазначав, підписання договору відбувалось в звичайній обстановці, без поспіху та після роз`яснення нотаріусом сторонам його умов та наслідків. Підпис в договорі та нотаріальному реєстрі позивач ставив особисто. Зазначає, що оспорюваний правочин носить реальний характер, вона з чоловіком, діючи від імені дитини, розпочали фактичне володіння вказаним будинком, зокрема ними була замовлена, виготовлена та затверджена технічна документація із землеустрою, та в наступному [PERSON] було передано безоплатно в приватну власність земельну ділянку кадастровий номер 5910200000:01:012:0027 площею 0,0906 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, який їй належить. Також позивач перестав фізично володіти безпосередньо будинком та за власним бажанням перейшов проживати в придатну для проживання літню кухню, при цьому вони дійшли згоди про розподіл рахунків з оплати електричної енергії та відкриття окремих рахунків на будинок та літню кухню. Позивач неодноразово особисто брав у неї копії договору дарування будинку та витяг з Державного земельного кадастру, які були необхідні при оформленні ним субсидії. Звертає увагу, що позивач на момент укладення оспорюваного договору перебував у нормальному стані здоров`я, не потребував ніякої сторонньої допомоги, діяв на власний розсуд без будь-якого примусу та у невимушеній обстановці. Позивач міг самостійно відмовитися від укладення договору дарування, але цього не зробив, що свідчить про його дійсний намір подарувати будинок своїй онуці Софії. Той факт, що позивач продовжив проживати у вказаному домоволодінні було їх спільним з позивачем рішенням та жодним чином не вказує на відсутність реальних наслідків вчинення оспорюваного правочину та відсутність його реального характеру. Позивачу достеменно було відомо, що предметом вчиненого договору дарування був саме будинок, так як укладенню договору передували підготовчі дії по оформленню відповідних документів, необхідних для укладення договору, які вчиняв безпосередньо позивач. Так само умови договору дарування та обдарована особа також визначалися самим позивачем. Твердження позивача про те, що він хотів «заповісти» будинок на трьох синів є його вимислом. Перед укладенням договору позивач самостійно консультувався у нотаріуса щодо укладення договору дарування, про що відкрито повідомляв. Сам процес укладення договору був розтягнутий у часі, що було викликано необхідністю присвоювати та реєструвати кадастровий номер земельної ділянки, реєструвати в електронному реєстрі попередній правовстановлюючий договір, отримувати дозвіл опікунської ради, що свідчить про те, що позивач не міг помилятися щодо правової природи укладеного договору, а також його наслідків. Тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Собина П.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити. Представник відповідачки [PERSON] адвокат Савочка А.М. та законний представник відповідачки [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечили з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву, та просили відмовити в їх задоволенні. Від третіх осіб надійшли заяви про розгляд справи без їх участі. Заслухавши пояснення учасників справи, покази свідків, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є дідом [PERSON] , [INFO] , що не заперечується сторонами. Відповідно до договору дарування житлового будинку від 29.08.2016 р., посвідченого приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Лебедєвою Л.М. та зареєстрованого в реєстрі за №1339, попередньо ознайомлені з правовими наслідками недодержання вимог закону при вчинені правочинів, усвідомлюючи природу цього правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи вільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного: з однієї сторони [PERSON] ( [PERSON] , [INFO] , та з другої сторони [PERSON] (Обдарована), [INFO] , в інтересах якої на підставі рішення виконавчого комітету Охтирської міської ради від 17.08.2016 р. №149 діють батьки: [PERSON] та [PERSON] , уклали цей договір про таке: [PERSON] подарував Обдаровуваній [PERSON] належний йому на праві приватної власності житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 31-32). Право власності [PERSON] на житловий будинок, згідно з договором дарування від 29.08.2016 р., зареєстровано в установленому порядку, номер відомостей про речове право: 16119491, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.06.2023 р. №334786509 та від 29.08.2016 р. №66842399 (а.с. 6-7, 44-45). Рішенням виконавчого комітету Охтирської міської ради від 19.10.2016 р. №182 надано дозвіл [PERSON] та [PERSON] на вчинення правочину в інтересах малолітньої доньки [PERSON] виготовити технічну документацію на земельну ділянку та отримати безоплатно у приватну власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, який належить дитині на підставі договору дарування, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 56). Рішенням 25-ї сесії 7-го скликання Охтирської міської ради від 24.11.2016 р. №544-МР затверджено технічну документацію із землеустрою та безоплатно передано [PERSON] у приватну власність земельну ділянку площею 0,0906 га, кадастровий номер 5910200000:01:012:0027, розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с. 57). Право власності [PERSON] на вказану земельну ділянку зареєстровано в установленому порядку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер відомостей про речове право: 17962012, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.06.2023 р. №334786509 (а.с. 6-7). Позивач [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] , та не заперечується сторонами по справі. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст.\~15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню». Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Згідно зі ст.\~717\~ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Зазначаючи про недійсність вчиненого [PERSON] договору дарування, представник позивача в позовній заяві посилається на відсутність у позивача волевиявлення на відчуження належного йому нерухомого майна, та вказує, що позивач діяв під впливом помилки, оскільки помилився щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникли після укладення договору дарування, так як мав на меті скласти заповіт на трьох синів. Відповідно до частини третьої\~статті 203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Тлумачення вказаної норми дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229\~ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення, можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив. Дана правова позиція викладена у постанові Веховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 288/1366/21 (провадження № 61-8441св22). Отже, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша\~статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя\~статті 89 ЦПК України). Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (пункти 1, 2 частини першої\~статті 264 ЦПК України). Позивач та його представник не довели, що на момент укладення оспорюваного договору дарування позивач [PERSON] помилявся стосовно правової природи укладеного ним правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, він усвідомлював його істотні умови і правові наслідки його укладення. Судом встановлено, що сторони, які уклали оспорюваний договір дарування, не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, волевиявлення їх було вільним і відповідало їх внутрішній волі. До укладення договору нотаріусом позивача було попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений сторонами правочин, що підтверджується змістом оспорюваного договору, підписаного позивачем. Сторони укладеного договору дарування ствердили, що цей договір не має характеру фіктивної та удаваної угоди. Дарувальник ствердив, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, розуміють, що за своєю правовою природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваної вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру (пункти 10 договору дарування житлового будинку). Окрім того, суду не надані докази, що позивач на день укладення договору мав вади слуху, зору, не мав можливості прочитати договір, не розумів що підписує, потребував сторонньої допомоги. При цьому відповідь КНП СОР «Обласна клінічна спеціалізована лікарня» від 05.12.2023 р. №01-55/1256 про перебування [PERSON] під динамічним спостереженням у лікаря-психіатра та його стаціонарне лікування з 11.08.2014 р. по 03.09.2014 р., не свідчать про дефект сприйняття позивачем правової природи правочину на момент його укладення. Відповідно до ч.1 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Факт прийняття обдаровуваним дарунку підтверджується тим, що право власності [PERSON] на житловий будинок, згідно з договором дарування від 29.08.2016 р., зареєстровано в установленому порядку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, батьками неповнолітньої [PERSON] була замовлена та виготовлена технічна документація на земельну ділянку, яка рішенням Охтирської міської ради від 24.11.2016 р. №544-МР була безоплатно передана [PERSON] у приватну власність для будівництва та обслуговування спірного житлового будинку (а.с. 44-49, 56, 57). Крім того, з відповіді філії «Охтирський район електричних мереж» АТ «СУМИОБЛЕНЕРГО» від 17.10.2023 р. №90-03/1462 вбачається, що законний представник відповідачки - [PERSON] є споживачем послуг з розподілу електричної енергії по об`єкту «Житловий будинок» за адресою: [ADDRESS] , та за її об`єктом зареєстрований особовий рахунок № [NUMBER] (а.с. 58). Позивач та його представник не надали належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваного договору дарування позивач мав намір вчинити інший правочин скласти заповіт, яким залишити належне йому майно трьом своїм синам. Уклавши 29.08.2016 року договір дарування, позивач усвідомлював правову природу правочину та мав намір укласти саме договір дарування, що підтвердили допитані судом свідки. Так, свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що їх батько [PERSON] говорив їм, що хоче подарувати свій будинок по [ADDRESS] , і що про наміри батька скласти заповіт на своїх синів їм нічого не відомо. Свідок [PERSON] крім того пояснив, що [PERSON] протягом 2015-2016 року неодноразово висловлював своє бажання подарувати свій будинок онуці Софії, розповідав, що ходив до нотаріуса і консультувався з приводу оформлення договору дарування. [PERSON] говорив, що онука неповнолітня і будинок буде в безпеці, і що ніхто, окрім онуки, не зможе розпоряджатися будинком. Він ( [PERSON] ) разом зі своєю дружиною [PERSON] та позивачем [PERSON] були присутні у нотаріуса при оформленні договору дарування спірного будинку, у позивача був нормальний стан здоров`я, він все розумів, прочитав зміст договору, нотаріус роз`яснила позивачу, що після укладення договору він вже не буде власником спірного будинку. [PERSON] погодився з цим і розписався у договорі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона проживає по сусідству з позивачем за адресою [ADDRESS] . У 2016 році до неї приходив позивач і просив підписати документи щодо земельної ділянки по [ADDRESS] на присвоєння кадастрового номеру для приватизації. При цьому позивач пояснював, що він бажає подарувати свій будинок онуці Соні. Потім [PERSON] всім розказував, що подарував будинок онуці Софії, вона ( [PERSON] ) чула це особисто. В обґрунтування своїх доводів про наявність помилки щодо правової природи правочину позивач та його представник посилаються на ті обставини, що спірний будинок є єдиним житлом позивача, що була відсутня фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному, і що позивач продовжує проживати в спірному будинку. Однак дані доводи суд не бере до уваги, так як лише з`ясування таких обставин, як наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15 вересня 2021 року в справі\~\~\~№ 161/17523/16-ц (провадження № 61-3916св20), ), від 06 жовтня 2021 року в справі № 447/2297/19 (провадження № 61-3096св21), від 03 травня 2022 року в справі № 715/2513/19 (провадження № 61-15340св200, від 15 березня 2023 року в справі № 288/1366/21 (провадження № 61-8441св22). Так, у даних постановах Верховим Судом зазначено, що «наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті\~229\~та статей\~203\~і\~717 ЦК України\~у сукупності вважаються правильно застосованими. Проте, Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в\~статті 21 Конституції України\~щодо рівності осіб у їх правах. Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки [PERSON] не довела, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування вона помилялася стосовно правової природи укладених нею правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, вона усвідомлювала їх істотні умови і правові наслідки їх укладення.» При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] та його представник не надали належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваного договору дарування позивач мав намір вчинити інший правочин скласти заповіт, а тому відсутні підстави для визнання договору дарування недійсними. Належних і допустимих доказів на підтвердження відсутності волі у позивача під час укладення оспорюваного договору дарування, зокрема неправильного сприйняття [PERSON] фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, позивачем та його представником суду не надано. Неприязні стосунки позивача з батьками відповідачки [PERSON] на сьогодні не свідчить про наявність помилки з боку дарувальника під час укладення ним правочину у 2016 році. При цьому наступна зміна рішення позивача або ставлення до його наслідків після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 травня 2022 року в справі № 715/2513/19 (провадження № 61-15340св20), від 06 жовтня 2021 року в справі № 447/2297/19 (провадження № 61-3096св21). З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Outcome: dismissed