Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-19 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] з позовом, поданим у власних інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON] до [PERSON] як законного представника [PERSON] , треті особи - Київська районна адміністрація як орган опіки та піклування, Приморська районна адміністрація як орган опіки та піклування, про встановлення факту сумісного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] у період з вересня 2008 року по березень 2019 року, встановлення факту батьківства [PERSON] відносно [PERSON] , встановлення факту придбання 327/1000 частин квартири за адресою: [ADDRESS] , шляхом купівлі-продажу, визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,053 га, що розташована на території [ADDRESS] ) та на 2/3 частини від 327/1000 частин квартири за адресою: [ADDRESS] , визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,053 га, що розташована на території [ADDRESS] ) та на 1/6 частини від 327/1000 частин квартири за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що навесні 2008 року [PERSON] познайомилась з [PERSON] , почала з ним зустрічатись та з 02.09.2008 року спільно мешкати як жінка з чоловіком, [INFO] у них народилась донька - [PERSON] , але відомості про батька дитини було записано відповідно до ст. 135 СК України. В свою чергу, з 20.07.2007 року [PERSON] був офіційно одружений з відповідачкою [PERSON] , але ніколи з нею не мешкав, хоча вони мають сина - [PERSON] , [INFO] . Наскільки відомо позивачці, шлюб з [PERSON] [PERSON] був розірваний відповідно до рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08.11.2010 року. [INFO] помер батько [PERSON] , а 12.03.2010 року - мати. Більше 10 років позивачка мешкала з [PERSON] , до моменту його загибелі [INFO] . Після смерті [PERSON] , за наполяганням його рідної сестри [PERSON] , [PERSON] дала згоду на проведення молекулярно-генетичного дослідження, яким доведено, що [PERSON] є донькою [PERSON] . Звернувшись до нотаріальної контори після смерті [PERSON] , [PERSON] з`ясувала, що [PERSON] заповіт не складався, а спадкову масу складають: земельна ділянка площею 0,053 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району (ТСК «Чайка», вул. Військова 2/32) та 327/1000 частин квартири за адресою: [ADDRESS] . При цьому щодо вказаної квартири, то, як зазначає позивачка, вона навіть не знала, що [PERSON] набув її шляхом оформлення договору дарування, оскільки насправді це була купівля-продаж, вказана квартира купувалась за 43 тис. доларів США у абсолютно незнайомих людей, а частку грошей на її купівлю (10 тис. доларів) надали батьки [PERSON] у борг, і цей борг до теперішнього часу не повернуто. 04.11.2019 року судом прийнято зазначений позов [PERSON] до розгляду у загальному позовному провадженні. 29.07.2020 року представником відповідачки [PERSON] адвокатом Чуєвою К.О. до суду подано відзив на позов, відповідно до якого відповідачка не визнає позов у повному обсязі, посилаючись на те, що з 20.07.2007 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, [INFO] у них народився син Арсеній, відповідно до рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08.11.2010 року вона розлучилась з чоловіком. [PERSON] нічого не відомо про існування дітей у [PERSON] , крім їх спільного з ним сина - [PERSON] . Крім того, [PERSON] має сумніви щодо результатів проведеної генетичної експертизи та встановлення факту батьківства [PERSON] відносно [PERSON] , оскільки зокрема вважає неналежно оформленим дозвіл на взяття генетичного матеріалу. Також, на думку відповідачки, [PERSON] не міг придбати 327/1000 частин квартири за адресою: [ADDRESS] , шляхом купівлі-продажу, оскільки не мав на це грошових коштів, що підтверджується заборгованістю по аліментах на утримання неповнолітнього [PERSON] . Щодо вимог [PERSON] про визнання за нею права власності в порядку спадкування, відповідачка зазначила, що навіть у разі встановлення факту спільного проживання з [PERSON] , [PERSON] матиме право на спадкування лише у 4 черзі, а діти мають право на спадкування за померлими батьками у 1 чергу. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25.08.2020 року задоволено клопотання представника відповідачки та призначено у справі № 522/16067/19 судово-біологічну (судово-генетичну) експертизу, при цьому провадження у зазначеній справі зупинено на час проведення експертизи. На вирішення експерта поставлено питання: Чи є [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] біологічним (генетичним) батьком відносно дитини [PERSON] , [INFO] , народженою [PERSON] , [INFO] ? Проведення експертизи доручено експертам Київського міського бюро судово-медичної експертизи (03141, м.Київ, вул. Докучаєвська, 4). Відповідно до висновку експерта № 103-4-2021 від 26.02.2021 року, відповісти на питання стосовно біологічного батьківства [PERSON] відносно [PERSON] не є можливим у зв`язку з непридатністю його зразка крові для ідентифікації. Експертом зазначено, що при дослідженні зразка крові [PERSON] придатного для ідентифікації ДНК-профіля отримати не вдалося, що може бути пов`язано зі значним ступенем деградації ДНК під впливом зовнішніх факторів, а також з присутністю інгібіторів реакції ампліфікації. Ухвалою суду від 15.03.2021 року провадження у справі було відновлено. Ухвалою суду від 10.12.2021 року року задоволено клопотання представника відповідачки та призначено у справі № 522/16067/19 посмертну молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручено експертам Дніпропетровського обласного бюро судово-медичної експертизи Дніпропетровської обласної Ради (49005, м. Дніпро, площа Соборна, 14). Винесено на вирішення судової медичної молекулярно-генетичної експертизи у справі № 522/16067/19 наступне питання: чи є [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] біологічним (генетичним) батьком відносно дитини [PERSON] , [INFO] , народженої громадянкою [PERSON] [INFO] .? Провадження у зазначеній справі зупинено на час проведення експертизи. На адресу суду від представника [PERSON] адвоката Чуєвої К.О. надійшло клопотання про поновлення провадження у справі, обґрунтоване тим, що станом на теперішній час у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні з причин військової агресії РФ, у [PERSON] відсутня фінансова спроможність сплатити кошти за призначену судом експертизу, у зв`язку з чим ухвалою суду від 17.02.2023 року провадження у справі було відновлено. 08.05.2023 року судом протокольною ухвалою було закрито підготовче провадження у справі та призначено її розгляд по суті позовних вимог. У судовому засіданні представник [PERSON] , яка діє у власних інтересах та у інтересах неповнолітньої [PERSON] , адвокат Василін В.В. позов підтримав та просив суд його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у ньому. У судовому засіданні представник [PERSON] , яка діє у власних інтересах та у інтересах неповнолітнього [PERSON] , адвокат Чуєва К.О. у задоволенні позову просила відмовити, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Представники Приморської та Київської районних адміністрацій Одеської міської ради як органу опіки та піклування, залучені судом до участі у справі у якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стадії підготовчого розгляду з метою додаткового захисту прав та інтересів неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , у судове засідання не з`явились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. У судовому засіданні судом допитано свідків - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає наступне. Щодо вимог про встановлення факту батьківства [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , відносно [PERSON] , [INFO] , судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 20.07.2007 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №379 (а.с. 100). [INFO] у подружжя народився син - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 31.01.2008 року Першим відділом РАЦС Малиновського районного управління юстиції м. Одеси (а.с. 101). 08.11.2010 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси по справі №2-7623/2010, яке набрало законної сили 19.11.2010 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, та стягнуто аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітнього [PERSON] [INFO] народилася [PERSON] , про що 30 березня 2010 року зроблено актовий запис № 542 та Київським відділом РАЦС Одеського міського управління юстиції 30.03.2010 року видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] , при цьому батьками дитини зазначено [PERSON] та [PERSON] (а. с. 24). При цьому, запис про батька дитини зроблено на підставі ст. 135 СК України, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану. Згідно з висновком спеціаліста з питань судово-медичної експертизи відділення судово-медичних молекулярно-генетичних експертиз КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» від 07.05.2019 року молекулярно-генетичним аналізом ДНК встановлено, що [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , може являтися біологічним батьком дитини [PERSON] , [INFO] , народженою громадянкою [PERSON] , [INFO] , з імовірністю 99,99999%, таким чином батьківство практично доведене (а.с. 32-39). Допитаний судом свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є двоюрідною сестрою померлого [PERSON] , між ними були гарні відносини, вони постійно спілкувались як брат та сестра. У [PERSON] були відносини з [PERSON] , але потім вони почали сваритись і мали намір припините стосунки, але [PERSON] завагітніла і батьки наполягли на шлюбі. Вони одружились, але навіть про народження сина [PERSON] - Арсенія [PERSON] не знала, тому що вже тоді [PERSON] почав жити з [PERSON] як сім`я, у них народилась донька [PERSON] , [PERSON] хотів розлучення з [PERSON] , але чому вони не розлучились відразу після народження дитини, [PERSON] не знає. [PERSON] любив доньку та [PERSON] , піклувався про них, вони жили разом як сім`я до його смерті. Після смерті [PERSON] , разом з рідною сестрою [PERSON] - [PERSON] , наполягала на тому, щоб був зроблений генетичний аналіз з метою встановлення батьківства [PERSON] по відношенню до [PERSON] , дозвіл на забір генетичного матеріалу, як зазначила [PERSON] , давала мабуть сестра [PERSON] . Допитаний судом свідок [PERSON] у судовому засідання пояснила, що вона є сусідкою позивачки та померлого [PERSON] , зазначила, що бачила [PERSON] ще до смерті батьків [PERSON] , десь у 2008 році, між ними були скандали, про їх одруження їй нічого не відомо. Після смерті батьків [PERSON] , у 2010 році [PERSON] почав жити з [PERSON] , яка на той час вже була вагітна, народилась [PERSON] , [PERSON] з [PERSON] та донькою жили дружно як сім`я до смерті [PERSON] . Допитаний судом свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є хрещеною матір`ю [PERSON] . З [PERSON] та [PERSON] вони працювали разом в Одеському театрі музичної комедії, [PERSON] - в балеті, вона з [PERSON] у цеху головних уборів. [PERSON] з [PERSON] та [PERSON] мешкали в квартирі на [ADDRESS] , у 2013 році купили квартиру на [ADDRESS] [PERSON] з [PERSON] жили дружно, [PERSON] доньку дуже любив, відводив у садочок, грався з нею. Матеріали справи містять спільні фотокартки померлого [PERSON] з [PERSON] , [PERSON] з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з [PERSON] (а. с. 40-60), де вони разом святкують різноманітні події, проводять дозвілля, відвідують навчальні заклади тощо. Після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , зареєстрована спадкова справа № 64638384. Відповідно до частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду. Згідно з частиною першою, другою статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України. Статтею 130 СК України передбачено, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у частині третій статті 128 цього Кодексу, зокрема матір`ю дитини. Згідно із частиною першою статі 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Тобто передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері. У пунктах 7, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, або смерті жінки, котра вважалась матір`ю останньої, факт їхнього батьківства (материнства) може бути встановлено за рішенням суду в окремому провадженні. Заяви про встановлення факту як батьківства, так і материнства суд приймає до розгляду, якщо запис про батька (матір) дитини в Книзі реєстрації народжень учинено згідно зі статті 135 СК України Рішення щодо встановлення факту батьківства має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства в органах реєстрації актів цивільного стану. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень статті 89 ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердження або спростування факту батьківства. Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до частини першої статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. За змістом частини першої статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Вирішуючи спір, надаючи правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд встановив, що відповідно до висновку спеціаліста з питань судово-медичної експертизи відділення судово-медичних молекулярно-генетичних експертиз КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» від 07.05.2019 року молекулярно-генетичним аналізом ДНК встановлено батьківство [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , відносно дитини [PERSON] , [INFO] , з імовірністю 99,99999%, таким чином, враховуючи інші докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що [PERSON] є батьком [PERSON] . При цьому суд критично ставиться до тверджень відповідачки та її представника про те, що аналіз ДНК проведений стосовно іншої особи та на підставі невідомого біологічного матеріалу, оскільки вони є безпідставними. Відповідач не скористався своїм правом на проведення судової експертизи для усунення недоліків, які, на його думку, були допущені при проведенні аналізу ДНК. Так, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10.12.2021 року було призначено у справі № 522/16067/19 посмертну молекулярно-генетичну експертизу, але у подальшому на адресу суду надійшла заява від представника відповідачки про те, що у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні з причин військової агресії РФ, у [PERSON] відсутня фінансова спроможність сплатити кошти за призначену судом експертизу. Враховуючи викладене, суд задовольняє вимогу позивачки щодо факту батьківства [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , відносно [PERSON] , [INFO] . Щодо позовних вимог про визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,053 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району (ТСК «Чайка», вул. Військова 2/32) та на 1/6 частини від 327/1000 частин квартири за адресою: [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. Верховний Суд України у постанові Пленуму № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» в п. 23 роз`яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється не на всі правовідносини, а лише на будь-який юридичний спір. Таким чином, суд не повинен підміняти собою нотаріальні органи в разі відсутності перешкод для оформлення права на спадщину в нотаріальному порядку. Так, в абзацах 2-3 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що «свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження». У постанові від 24.02.2021 (справа 736/286/20) Верховний Суд вказав, що «право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України). Таким чином, відповідно до статті 392 ЦК України з вимогами про визнання права власності на спадкове майно спадкоємець може звернутися до особи, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно. У постанові від 28.11.2018 (справа № 303/210/16-ц) Верховний Суд вказав, що «визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку». Тобто, з моменту набрання законної сили рішенням суду про встановлення факту батьківства спадкодавця ( [PERSON] ) по відношенню спадкоємця ( [PERSON] ) зникнуть наявні перешкоди для отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину, а отже це питання в подальшому підлягає вирішенню нотаріусом та не потребує втручання суду в спадкові правовідносини. Таким чином, позовні вимоги про визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,053 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району (ТСК «Чайка», вул. Військова 2/32) та на 1/6 частини від 327/1000 частин квартири за адресою: [ADDRESS] , задоволенню не підлягають. Щодо вимоги позивачки про встановлення факту придбання [PERSON] та [PERSON] 20.09.2013 року 327/1000 частин квартири за адресою: [ADDRESS] , шляхом купівлі-продажу, судом встановлено наступне. З матеріалів справи вбачається, що 20.09.2013 року [PERSON] та [PERSON] (дарувальники) уклали з [PERSON] (обдаровуваний) договір дарування 327/1000 частин квартири [ADDRESS] . Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Бураковою О.І. та зареєстрований в реєстрі за №2241 (а.с. 46-47). Як зазначає позивачка, вона завжди вважала та сприймала придбання цієї нерухомості як купівлю, так як і насправді було, і лише перед поданням позову до суду вона звернула увагу, що угода оформлена як договір дарування, хоча купувала вона цю квартиру з чоловіком у абсолютно незнайомих людей, при цьому їй пояснили, що угода була укладена саме таким чином за наполегливою пропозицією ріелтора та нотаріуса. Посилаючись на те, що частину коштів (10000 доларів США) на купівлю нерухомості їй дали її батьки, а суди мають завжди виявляти справжню природу правочину, позивачка просила суд визнати факт придбання зазначеної нерухомості саме шляхом купівлі-продажу. У судовому засіданні судом допитувались свідки [PERSON] та [PERSON] , які пояснили, що уклали договір дарування нерухомого майна, тому що так було зручно для всіх сторін, але це, на їх думку, був саме договір купівлі-продажу, за нерухомість вони отримали кошти. Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат. Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України). У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір,

Outcome: partial