Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-26 00:00:00

Позивач [PERSON] 07.10.2022 року звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користування житловим приміщенням шляхом вселення, яким просить зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] у праві користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] шляхом вселення [PERSON] у зазначене житлове приміщення та передачі ключів від нього; стягнути з відповідача на його користь судовий збір у розмірі 992,40 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він є співвласником 1/4 частини квартири [ADDRESS] . Власником іншої частини квартири є [PERSON] . Належна співвласникам квартира є трьох кімнатною, загальною площею 59,40 кв.м. Відповідач перешкоджає позивачу користуватися квартирою. Позивач неодноразово звертався до відповідача з пропозицією досудового врегулювання спору починаючи з 19.04.2021 року, однак відповідач, ключі від вхідних дверей не надає, в квартиру не впускає, двері на прохання не відчиняє ні позивачу, ні поліції, яка приїздила на їх звернення по допомогу. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2022 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позові. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази, вислухавши думку сторін, допитавши свідка [PERSON] , дійшов висновку, про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] являється власником 1/4 частини квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.10.2008 року виданого державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори (а.с. 14). Відповідач [PERSON] є співвласником 3/4 частини спірної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що не заперечується останнім. Відповідно до технічного паспорту загальна площа спірної квартири становить 59,40 кв.м., житлова площа становить 36,00 кв.м. та складається з 3-х кімнат. З довідки Святошинського УП ГУ НП у м. Києві від 10.12.2021 року вбачається, що 07.12.2021 року від [PERSON] надійшло звернення з приводу перешкод у користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім того, було встановлено, що з даного приводу були здійснені неодноразові виїзди за адресою: [ADDRESS] , де на неодноразові дзвінки та стуки двері ніхто не відчиняв. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово звертався до відповідача з пропозицією досудового врегулювання даного спору починаючи з 19.04.2021 року, однак відповідач на них належним чином не відреагував. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що він являється сином позивача. Зазначив, що він разом з батьком неодноразово приїздили до спірної квартири і хотіли вселитись, однак двері їм відповідач не відчиняв з приводу чого вони звертались до працівників поліції. Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушено право та з яких підстав. Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, алей особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17). Відповідно до статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Таким чином, для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном . Такого висновку дійшов Верховний суд в постанові від 19.12.2022 р. у справі №330/1569/19. Права власника житлового будинку, квартири визначено статтям 317, 383 ЦК України та стаття 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав передбачених законом. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місце знаходження майна. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається, на те, що відповідач не надає ключі від вхідних дверях спірної квартири, в квартиру не впускає, двері на прохання не відчиняє ні позивачу, ні працівникам поліції. Відповідачем визнається той факт, що він заперечує щодо вселення позивача до спірної квартири. Вказане свідчить про наявність перешкод у позивача в користуванні квартирою, а тому у відповідності до вимог статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження спірною квартирою шляхом вселення. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі, тому позов підлягає задоволенню. Також, позивачем заявлено вимогу про стягнення на його користь витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10000,00 грн. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Слід зазначити, що адвокати, укладаючи із клієнтом договір про надання правової допомоги, мають вказувати перелік послуг, які будуть надаватися під час виконання такого договору. З приводу цього питання Верховний Суд у постанові по справі № 826/856/19 від 22.12.2018 зазначив, що «з розрахунку наданих адвокатом послуг вбачається, що певні його дії (зробити копії необхідних документів чи друк квитанцій) не потребують професійних навичок, а акт виконаних робіт містить вид послуг, що не були передбачені договором». Таким чином, для можливості наступного відшкодування судових витрат слід ретельно підготувати договір про надання правової допомоги та передбачити, якими доказами будуть підтверджуватися надані адвокатом послуги. На підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги позивачем надано договір № 05-04/21 про надання правової (правничої) допомоги від 19.04.2021 року, протокол погодження договірної ціни від 19.04.2021 року, прибутковий косовий ордер від 19.04.2021 року про сплату 4000,00 грн. та від 27.12.2021 року про сплату 6000,00 грн. за договором про надання правової (правничої) допомоги, відповідно до яких витрати за надану правову допомогу становлять 10000,00 грн., а тому суд вважає за необхідне задовольнити вимоги в частині стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн., що документально підтверджено матеріалами справи. Відповідно до статті 141 ЦПК України [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягнення судовий збір у розмірі 992,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved