Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-12 00:00:00

19 лютого 2024 року позивач звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, що зареєстрований 08 вересня 2018 року Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в одеській області, актовий запис № 2235, Серія [NUMBER] та стягнення аліментів на утримання дитини малолітнього сина [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 25000,00 гривень щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня пред`явлення позву до суду і до досягнення дитиною повноліття. Після розірвання шлюбу просить відновити дошлюбне прізвище [PERSON] . Позовні вимоги мотивовані тим, що у подружжя діаметрально протилежні погляди на життя, шлюб та сім`ю, втрачено почуття любові та поваги, а також відсутні взаєморозуміння і довіра. Шлюбні відносини між сторонами припинено, спільне господарство не ведеться. Шлюб став надалі неможливим, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, яка проживає з сином окремо, відповідач ухиляється від належного виконання своїх батьківських обов`язків щодо утримання спільного сина, хоча має дохід, у зв`язку з чим вона просить про розірвання шлюбу, та стягнення аліментів на утримання дитини. Від спільного шлюбу є малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] , актовий запис №5254, видане Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 13 листопада 2019 року. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2024 року було відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 26 березня 2024 року від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вимоги щодо розірвання шлюбу відповідач визнає, а вимоги відносно аліментів на утримання дитини вважає необґрунтованими та такими, що суперечать фактичним обставинам, не підтвердженими доказами. 02 травня 2024 року від представника відповідача до суду надійшло клопотання про залучення доказів, в якому представник просить залучити до матеріалів справи Трудовий договір №3/2024 від 29.03.2024 року, підтверджуючий працевлаштування відповідача та зазначає, що відповідач згоден на оплату аліментів в розмірі 8000,00 грн щомісячно. В судове засідання, призначене на 02 квітня 2024 року з`явився представник відповідача, представник позивача на відеозв`язок не вийшов. Судові повістки, направлені позивачу і відповідачу повернулися до суду з відміткою про отримання завчасно, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про отримання поштового відправлення. Судовий розгляд перенесено на 14 травня 2024 року. В судове засідання, призначене на 14 травня 2024 року учасники процесу не з`явилися. Від представника відповідача до суду надійшло клопотання про відкладення судового засідання. Судовий розгляд перенесено на 13 червня 2024 року. У судовому засіданні 13 червня 2024 року позивачка підтримала свої позовні вимоги, просила задовольнити, шлюб розірвати та призначити аліменти у розмірі 15000,00 грн. Представник відповідача не заперечувала проти розірвання шлюбу та зазначила, що відповідач погодився на оплату аліментів у розмірі 8000,00 грн щомісячно. Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно зі ст. 110, 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Тоді суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Статтею 113 Сімейного кодексу України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Судом встановлено, що сторони спору перебувають у шлюбі, зареєстрованому 08 вересня 2018 року Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 2235, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серія [NUMBER] , виданого 08 вересня 2018 року Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Позовні вимоги\~мотивовані тим,\~що у\~подружжя діаметрально\~протилежні погляди\~на життя,\~шлюб та\~сім`ю,\~втрачено почуття\~любові та\~поваги,\~а також\~відсутні взаєморозуміння\~і довіра.\~Шлюбні відносини\~між сторонами\~припинено,\~спільне господарство\~не ведеться.\~Подальше збереження\~шлюбусуперечить інтересам позивача. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім`ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім`ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. За ч. 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Як роз`яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їхніх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. З урахуванням викладеного, суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливо, позивач наполягає на розірванні шлюбу, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б її інтересам, як це передбачено ст. 112 Сімейного Кодексу України, відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, тому шлюб між сторонами носить формальний характер і підлягає розірванню. За таких обставин суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя суперечить інтересам сторін та унеможливлює їх примирення. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі в частині розірвання шлюбу. Щодо стягнення аліментів на утримання дитини. Від спільного шлюбу у подружжя є малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] , актовий запис №5254, видане Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 13 листопада 2019 року, яка проживає разом з матір`ю [PERSON] . В позовній заяві позивачка просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі в розмірі 25000,00 грн, в судовому засіданні, призначеному на 13 червня 2024 року погодилася на зменшення розміру аліментів до 15000,00 грн щомісячно до досягнення дитиною відповідного віку. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 Х11(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає правом кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. 17 травня 2017 року Верховна Рада України прийняла Закон № 2037-У111 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів». Закон набрав чинності 08.07.2017 року. Відповідно до частини 3 ст. 181 СК України (у редакції зі змінами від 08.07.2017 року), за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до частини 3 ст. 182 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Наведені норми імперативно закріплюють обов`язок обох батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Пріоритетність в даному випадку мають інтереси дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За таких обставин, враховуючи норми ст. 182 СК України, визнання позову про стягнення аліментів, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення аліментів. Згідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи, що позовна заява про стягнення аліментів була подана 19 лютого 2024 року, що підтверджується штампом канцелярії Приморського районного суду м. Одеса, аліменти підлягають сплаті саме з цієї дати. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Вирішуючи питання щодо початку дня стягнення аліментів суд виходить з дати надходження до суду позовної заяви з позовними матеріалами, тобто з 19 лютого 2024 року. На підставі викладеного і

Outcome: partial