Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-30 00:00:00

28.05.2024 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла заява [PERSON] , за участі заінтересованої особи - Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса), про встановлення факту розірвання шлюбу на тимчасово окупованій території України, в якій заявник просить суд встановити факт розірвання шлюбу 09.11.2018 року між ним та [PERSON] , який було зареєстровано 21.12.2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Гагарінського районного управління юстиції у місті Севастополі, актовий запис №1070. В обґрунтування вказаної заяви, заявник стверджує, що між ним та [PERSON] , 21.12.2007 року був зареєстрований шлюб Відділом реєстрації актів цивільного стану Гагарінського районного управління юстиції у місті Севастополі, актовий запис №1070. В подальшому 09.11.2018 року між ними було розірвано даний шлюб у місті Севастополі, Автономної Республіки Крим, Україна. Однак, приймаючи, що Автономна Республіка Крим є тимчасово окупованою територією України внаслідок збройної агресії російської федерації, видані документи органами на вказаній території не створюють правових наслідків на території України. Зазначені обставини зумовили звернення заявника до суду з цією заявою. Відповідно до автоматизованої системи документообігу справу за вказаною заявою було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвало судді Київського районного суду міста Одеси від 14.06.2024 року вказану заяву прийнято до провадження, відкрито провадження по справі та призначено дату, час і місце проведення судового засідання з повідомленням сторін по справі. Одночасно судом залучено в якості заінтересованої особи - [PERSON] , [INFO] . У судове засідання призначене на 01.07.2024 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином. Однак, 01.07.2024 року до суду від представника заявника надійшла заява про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за його відсутності. Також, 01.07.2024 року до суду надійшла заява від представника заінтересованої особи - Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) про розгляд справи за його відсутності, в якій представник відділу також зазначив, що в частині наслідків розгляду справи покладається на розсуд суду. Заінтересована особа - [PERSON] про причини неявки суд не повідомила. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що заявник - [PERSON] , [INFO] , є громадянином України, на ім`я якого 06.03.1998 року Гагарінським РВ УМВС України в місті Севастополі видано паспорт громадянина України серії [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . 21 грудня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Гагарінського районного управління юстиції у місті Севастополі зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , громадянином України, та [PERSON] , [INFO] , громадянкою України, про що складено актовий запис №1070. Під час реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Вказані обставини підтверджуються наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , належним чином посвідченою представником заявника, як відповідна оригіналу. У відповідності до відповіді №643943 від 14.06.2024 року з Єдиного державного демографічного реєстру судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , також зареєстрована в [ADDRESS] . На підставі викладеного судом встановлено, що заявник та [PERSON] починаючи з 21.12.2007 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, а також в обох зареєстровані Автономній Республіці Крим, м. Севастополь. Згідно з частиною 2 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими Російською Федерацією з 20 лютого 2014 року. З поданої до суду копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] вбачається, що 09 листопада 2018 року в місті Севастополі зареєстровано розірвання шлюбу 31.10.2017 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , на підставі рішення мирового судді судового відділу №7 Гагарінського судового району міста Севастополя від 28.09.2017 року по справі №2-448/7/2017, про що складено актовий запис 130189920000200550003. Отже, [PERSON] та [PERSON] здійснено розірвання шлюбу, реєстрація чого проведена 09.11.2018 року на тимчасово окупованій території України. Заявник стверджує, що оскільки свідоцтво про розірвання шлюбу між ним та [PERSON] вчинено на тимчасово окупованій території України, а видані на цій території документи не створюють правових наслідків, він був вимушений звернутись до суду з даною заявою. Відповідно до статті 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Відповідно до статті 1 ЦПК України, зазначений Кодекс визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. При цьому завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України). Стаття 4 ЦПК України гарантує кожній особі право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку. Відповідно до статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України). Відповідно до пункту 4 частини першої статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення. Частинами третьою-четвертою статті 49 ЦК України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Частиною третьою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (у редакції, чинній на час вчинення подружжям дій з реєстрації шлюбу на тимчасово окупованій території України) визначено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. 07 травня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України», яким, зокрема, частину третю статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» доповнено словами «крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану». Положеннями статей 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». У практиці Європейського суду з прав людини розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 235/2357/17. Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо розірвання шлюбу, з метою захисту прав і свобод громадян України на тимчасово окупованих територіях, ніяким чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. У той же час держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави. Документи, видані органами та установами (зокрема, закладами реєстрації актів цивільного стану), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку, зокрема, під час розгляду справ у порядку статті 315 ЦПК України. Отже, судом встановлено, що заявник та [PERSON] зареєстрували шлюб на території України 21.12.2007 року. Згідно з положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», розірвання шлюбу між заявником та [PERSON] було здійснено 09.11.2018 року в місті Севастополі. тобто на тимчасово окупованій території України. Як вбачається, заявник звертався з відповідною заявою до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) з заявою про проведення державної реєстрації розірвання шлюбу між ним та [PERSON] на підставі отриманих на тимчасово окупованій території України документів. Однак, листом Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) від 24.05.2024 року за вих. №15/24.29-116 заявникові, в особі його представника, відмовлено з посиланням на статтю 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Отже, приймаючи, що розірвання шлюбу, між заявником і [PERSON] , вчинено на тимчасово окупованій території України, заявник позбавлений можливості підтвердити факт державної реєстрації розірвання шлюбу, аніж звернутися до суду із заявою про встановлення юридичного факту. Судом встановлено, що встановлення факту розірвання шлюбу між заявником та [PERSON] на тимчасово окупованій території має значення для реалізації немайнових прав заявника. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, досліджуючи усі надані до суду докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість заяви [PERSON] та вважає її такою, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved