Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що він наказом АТ КБ «Приватбанк» від 08.03.2023р. № Е.28.0.0.0/1-6718463 був поновлений на посаді Заступник директора макрорегіонального управління керівник напрямку з юридичної роботи, посадова підгрупа Заступник директора макрорегіонального управління по регіону керівник напрямку CreditCollection. Позивач був належним чином ознайомлений з вказаним наказом 20 березня 2023 року, що підтверджується поштовим відправленням № 0504545342080). Позивач просить суд стягнути з Відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, з моменту прийняття наказу про поновлення Позивача на посадів АТ КБ «Приватбанк» від 08.03.2023р. № Е.28.0.0.0/1-6718463 по дату фактичного допуску до роботи 30 березня 2023р. Ухвалою суду від 30.05.2023 року відкрито позовне провадження у спрощеному порядкуу цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості з заробітної плати за час вимушеного прогулу. На адресу суду від представника Відповідача не надходив відзив на позовну заяву. Згідно інформації про справу № 554/4505/23, яка міститься у Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі (ЄСІТС) "Електронний суд" сторонами справи є Позивач [PERSON] , Відповідач - ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК"; представник Відповідача - Мужевська Євгенія Леонідівна. Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19, від 30 листопада 2022 року у справі № 725/486/22, від 20 січня 2023 року у справі № 465/6147/18, якщо учасник повідомив суду електронну адресу, зазначивши її у заяві (скарзі), тому потрібно припустити, що учасник справи бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це відповідно покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них. З огляду на це, суд, який комунікує з учасником за допомогою повідомлених ним засобів, діє правомірно і добросовісно. Тому потрібно виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення. Розміщення у Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі (ЄСІТС) "Електронний суд" інформації про процесуальні документи, які надійшли до суду від Позивача є належним повідомленням сторін у справі про їх наявність, оскільки у даному випадку учасник справи (його представник), зазначивши електронні адреси (в т.ч. службові електронні пошти), продемонстрував свій намір та бажання, відповідно надав згоду отримувати сповіщення (повідомлення) від суду, направлені на таку пошту. В даному випадку сторони зобов`язані демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо їх, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (див. mutatismutandis рішення у справі "Юніон АліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" (CaseofUnionAlimentariaSanders S.A. v. Spain) від 07.07.89, N 11681/85)). Сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див. mutatismutandis, рішення у справах "Олександр Шевченко проти України" (CaseofAleksandrShevchenko v. Ukraine) від 26.04.2007, N 8371/02 та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) від 14.10.2003, заява N 50966/99)). Сторони з метою добросовісного користування процесуальними правами учасника судового процесу згідно з вимогами ст.\~44\~ЦПК України повинні виявляти інтерес до відомого їм провадження, зокрема, щодо руху справи та результату розгляду її судом. На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу (рішення ЄСПЛ "Богонос проти Росії" від 05.02.2004). Відповідно до ч. 2-6 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). Обставини справи, що згідно ч. 3 ст. 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Позивач був прийнятий на роботу до Відповідача в 2003 році, з 22 лютого 2021 року працював на посаді заступника директора макрорегіонального управління - керівник напрямку з юридичної роботи напрямку «CreditCollection» Центрального макрорегіонального управління. Згідно наказу про звільнення № Э.DN-УВ-2021-7330754-п від 09.09.2021 року Позивача звільнено його за скороченням штату (п. 1 ст. 40 КЗпП). Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 23.12.2021р. у справі №\~554/10546/21 позовні вимоги до Відповідача задоволено, скасовано наказ від 09.09.2021р. за № Э.DN-УВ-2021-7330754-п про звільнення Позивача та наказ про внесення змін до наказу про звільнення № Э.DN-УВ-2021-7330754-п від 28.09.2021р., Позивача поновлено на роботі у Відповідача, стягнуто з Відповідача середній заробіток на користь Позивача за весь час вимушеного прогулу, з моменту його звільнення й до дня винесення рішення суду. Постановою Полтавського апеляційного суду від 02.02.2023р. у справі № 554/10546/21 рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23.12.2021р. в частині скасування наказу від 09.09.2021р. за № Э.DN-УВ-2021-7330754-п про звільнення Позивача та наказу про внесення змін до наказу про звільнення № Э.DN-УВ-2021-7330754-п від 28.09.2021р., поновлення Позивача на роботі у Відповідача, залишено без змін; Згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи. Наказом Відповідача від 08.03.2023р. № Е.28.0.0.0/1-6718463 було скасовано наказ про звільнення Позивача (п. 1 наказу), поновлено Позивача на попередній роботі на посаді (п. 2 наказу), встановлено робоче місце Позивача за адресою [ADDRESS] у приміщенні банку (п. 6 наказу). Відтак, між працівником та роботодавцем продовжували діяти раніше укладені документи, в тому числі трудовий договір та посадова інструкція. Статтею 4 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно із статтею 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивач, як працівник, який працює на підставі трудового договору, має посадову інструкцію з вичерпним переліком своїх посадових обов`язків, яка затверджена наказом Відповідача від 27.03.2018р. № PR/18-2018-6689369, згідно якої, останній проводить роботу з боржниками, які мають проблемну заборгованість (п.2.1.), п. 2.7 (2.7.1.-2.7.5.) - координує роботу з боржниками, які мають проблемну заборгованість: проведення досудової роботи з погашення проблемної заборгованості; проведення претензійно-позовної роботи щодо боржників;супроводження судових проваджень за позовами до боржників; супроводження виконавчих проваджень щодо боржників за винесеними рішеннями судів та виконавчими написами нотаріусів про задоволення вимог кредитору; проведення роботи з погашення проблемної заборгованості боржників під час здійснення претензійно-позовної роботи, супроводження судових проваджень та виконання рішень судів, виконавчих написів нотаріусів. У Відповідача запроваджена процедура щоденного табелювання через відповідний програмний комплекс згідно\~наказу № СП-2007-193 від 10.07.2007 Об распространенииобязательной процедури регистрации в ПК "Проминь" на всехсотрудников банка. Наявні матеріали справи свідчать про те, що Позивач, незважаючи на недопуск до роботи і можливості виконання своїх обов`язків, починаючи з 21.03.2023 з`являвся на роботу та проводив табелювання початку та закінчення робочого дня, що підтверджується відповідними відмітками з програмного комплексу Табелювання табелем робочого часу з відмітками про початок та кінець робочого дня Позивача, наданими Позивачем. Вказане табелювання щоденно здійснювалось Позивачем у відповідності до вимог наказу Відповідача через власний смартфон щоденно. Також з матеріалів справи вбачається, що Позивач був належним чином ознайомлений з наказом про поновлення на роботі № Е.28.0.0.0/1-6718463 від 08.03.2023 тільки 20 березня 2023 року, що підтверджується поштовим відправленням № 0504545342080). Відсутність своєчасного повідомлення з боку Відповідача про поновлення унеможливлювало Позивача в період з 08.03.23 по 20.03.23 щоденно проходити процедуру табелювання увідповідності до\~наказу № СП-2007-193 від 10.07.2007 Об распространенииобязательнойпроцедури регистрации в ПК «Проминь» на всехсотрудников банка. Не дивлячись на те, що Позивач після ознайомлення належним чином з наказом, звертався через ПК ХелпДеск Відповідача з цього приводу, відповіді він не отримав. У постанові Верховного Суду від 6 березня 2018 року у справі № 235/2284/17 (провадження № 61-72св17) зроблено висновок, що основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника. Матеріали справи свідчать про те, що Відповідач не вживав заходів для з`ясування причин такоївідсутності (не телефонував Позивачу за номерами телефонів, зазначених в його особовійкартці), не вживав додаткових заходів щодо з`ясування причин відсутності шляхомпроведення службового розслідування. Цю вимогу роботодавець повинен оформити наказом, у якому слід встановити строк, достатній для підготовки пояснень. Наказ необхідно довести до відома працівника під підпис. Матеріали справи не містять доказів вжиття Відповідачем відповідних заходів для встановлення обставини та причин такої відсутності Позивача. Не може вважатися прогулом недопуск працівника до роботи роботодавцем; Не може вважатися прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці. Якщо працівник не залишив місця розташування підприємства, його не можна звільнити за прогул. До такого працівника можуть застосовуватися інші види дисциплінарного або громадського стягнення чи впливу. Прогулом є відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). У постанові Верховного Суду від 26.10.2022 р. у справі № 947/6744/21 зазначено, що робоче місце працівника це певна зона, де працівник знаходиться і працює із застосуванням у процесі роботи різних технічних та/або інших засобів. Основою визначення робочого місця є функціональний розподіл праці у взаємозв`язку із засобами праці, що дозволяє розглядати робоче місце як місце докладання робочої сили працівників. Трудова діяльність працівника може здійснюватися (а відповідно його робоче місце може знаходиться) безпосередньо на підприємстві (фіксоване робоче місце) або в межах іншого територіального простору, який використовує працівник для виконання трудових обов`язків. Статтею ст. 4 Кодексу законів про працю України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Поновлення на роботі - це повернення працівника у попередній стан, який існував до його незаконного звільнення, а тому правовими наслідками поновлення на роботі працівника є надання йому попередньої роботи (посади), з тими ж функціональними обов`язками, які мали місце до звільнення. Обов`язком роботодавця є не лише видання наказу (розпорядження) про поновлення працівника на роботі, а й фактичний допуск поновленого працівника до виконання попередніх обов`язків. КЗпП України не містить поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто, створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Таким чином, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акту органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. При цьому мається на увазі не формальне, а фактичне забезпечення поновленому працівнику доступу до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Викладені обставини свідчать про наявність триваючого вимушеного прогулу з боку Позивача з вини Відповідача в період з 08 березня 2023 року по29 березня 2023 року. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 16.12.2020р. в справі № 761/36220/17 (провадження № 61-3100 св 20) системний аналіз та тлумачення положень статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. Аналогічні правові висновки були викладені Верховним Судом у постанові від 16 грудня 2020 року в справі № 541/1700/17 (провадження № 61-24472св18). Причиною виникнення вимушеного прогулу з боку Позивача є незаконне звільнення, поновлення на роботі та фактичний не допуск останнього до виконання попередніх обов`язків, що перешкоджає виконанню працівником трудової функції, обумовленої трудовим договором. Крім того наявні у матеріалах справи письмові докази оцінені судом з точки зору дотримання роботодавцем принципу добросовісності. Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 03 листопада 2021 року у справі № 387/326/20 (провадження № 61-2166св21), у трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачених трудовим законодавством та трудовим договором. Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Не допускаються дії працівника чи роботодавця, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Під зловживанням трудовим правом для сторін трудових відносин варто розуміти особливу недобросовісну поведінку, пов`язану з навмисним створенням для працівника та (або) роботодавця ситуації правової невизначеності за межами права, з порушенням принципів справедливості, добросовісності та розумності. Враховуючи викладене,Позивач не був своєчасно - 08 березня 2023 року допущений до роботи за умов його бажання та дій, спрямованих на виконання ним трудових обов`язків зважаючи на відсутність реального забезпечення з боку роботодавця всіх попередніх умов праці, що це не може вважатись неналежним виконанням з боку роботодавця рішення про поновлення на роботі. В даному випадку вимушеність прогулу Позивача є наслідком протиправних дій/бездіяльності Відповідача, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не мав можливості вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії/бездіяльність Відповідача як роботодавця. Суд згідно з принципом juranovitcuria ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо правової кваліфікації спірних правовідносин. Суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Структура заробітної плати, визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України зазначив, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 КЗпП України і статті 1 Закону України «Про оплату праці», та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону України «Про оплату праці». Враховуючи штучно створені Відповідачем умови по не допуску до виконання працівника поновленого на роботі рішенням суду до виконання ним своїх трудових функцій. передбачених Посадовою інструкцією, Позивач внаслідок триваючого вимушеного прогулу був позбавлений отримувати винагороду за трудові успіхи та винахідливість у вигляді доплат, надбавок, премій, інших заохочувальних та компенсаційних виплати формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідачем порушено право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, яка включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Тому Відповідач не виконав рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23.12.2021р. у справі № 554/10546/21, яке залишено в силі постановою Полтавського апеляційного суду від 02.02.2023р. у справі № 554/10546/21 в частині скасування наказу від 09.09.2021р. за № Э.DN-УВ-2021-7330754-п про звільнення Позивача та наказу про внесення змін до наказу про звільнення № Э.DN-УВ-2021-7330754-п від 28.09.2021р., поновлення Позивача на роботі у Відповідача та не закінчив з моменту видачи наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника поновленого на роботі рішенням суду. Таким чином, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю. Оплата вимушеного прогулу у встановлених вказаними статтями КЗпП України випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою матеріальної відповідальності роботодавця є трудове майнове правопорушення, тобто винне протиправне порушення роботодавцем своїх трудових обов`язків, унаслідок чого заподіюється майнова шкода працівникові. Склад трудового майнового правопорушення утворюють його елементи, що одночасно є умовами матеріальної відповідальності роботодавця, а саме неналежне виконання роботодавцем своїх трудових обов`язків (протиправні дії або бездіяльність); наявність майнової шкоди у вигляді втраченої працівником заробітної плати; причинний зв`язок між неналежним виконанням роботодавцем трудових обов`язків і заподіяною шкодою; вина роботодавця. Для притягнення роботодавця до матеріальної відповідальності Відповідача необхідні усі чотири вищезазначені умови. Оскільки вимушений прогул з часу оформлення Відповідачем Наказу від 08.03.2023р. № Е.28.0.0.0/1-6718463 про поновлення Позивача на попередній роботі на посаді відбувся з вини Відповідача, тому за весь час вимушеного прогулу Позивач, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій, має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. На думку Великої Палати Верховного Суду, середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи. Тобто держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування. Згідно ст. 236 КЗпП України у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Оскільки Відповідач не виконав рішення про поновлення на роботі та не закінчив з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника поновленого на роботі рішенням суду, слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у вигляді різниці в заробітку за час затримки виходячи з наступного. Постановою Полтавського апеляційного суду від 02.02.2023р. у справі №\~554/10546/21 встановлено, що розмір середньої заробітної плати становить 1245 грн. 33 коп. Згідно пункту 3 розділу III Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100, при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору. Суми нарахованої заробітної плати за підсумками роботи за певний період враховуються без виключення сум відрахування на податки. Тому середньоденна заробітна плата Позивача за останні два календарні місяці роботи, що передували дню звільнення Позивача з роботи визначена 1245,33 гривен/робочий день з виключенням сум відрахування на податки і збори. Згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні суду, є суб`єктний склад спору. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акту. Аналогічна положення містяться у Постановах Пленуму Верховного суду, згідно яких не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Верховний суд в постанові від 21 липня 2021 року у справі № 462/1586/19, провадження № 61-22593св19, вказав, що розмір середньої заробітної плати є обставиною, яка належить до предмета доказування. У постанові Великої плати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17, провадження № 12-144гс18, вказано, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійснений іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Сторонами у справі № 554/10546/21 є одні й ті самі учасники [PERSON] , Відповідач АТ КБ «Приватбанк», що і у справі № 554/6142/23. Мотивувальні частинидодаткового рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17.06.2022р. у справі № 554/10546/21 та постанови Полтавського апеляційного суду від 02.02.2023р. у справі № 554/10546/21 містить встановлені обставини щодо розміру середньоденної заробітної плати Позивача за останні два календарні місяці роботи, що передували дню звільнення Позивача, який становить 1245 грн. 33 коп. без врахування податків і зборів. Встановлені додатковим рішеннямОктябрського районного суду м. Полтави від 17.06.2022р. у справі № 554/10546/21 та постанови Полтавського апеляційного суду від 02.02.2023р. у справі № 554/10546/21, які набрало законної сили, не потребують доказування як преюдиціальні, тобто встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, - при розгляді цієї справи, у яких беруть участь ті самі особи [PERSON] , Відповідач АТ КБ «Приватбанк», щодо яких ці обставини встановлено. Враховуючи викладене посилання Відповідача на те, що застосування розміру середньої заробітної плати, визначеного Полтавського апеляційного суду від 02.02.2023р. у справі № 554/10546/21 не підкріплено жодною нормою чинного законодавства є необґрунтованим і помилковим. Щодо стягнення з Відповідача розміру середньої заробітної плати у вигляді різниці в заробітку за час вимушеного прогулу суд виходить з наступного. Під час звернення до суду з позовом Позивач просив стягнути з Відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, з моменту його звільнення й до дня винесення рішення з розрахунку 1488,17 грн./робочий день. Свої вимоги Позивач мотивує тим, що його середньоденна заробітна плата обчислена з розміру нарахованих та утриманих податків, які підлягають до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу шляхом ділення вказаного розміру загального розміру виплат за останні два календарні місяці роботи, що передували дню звільнення Позивача з роботи, на число відпрацьованих робочих днів за останні два календарні місяці роботи, яка становить 1488,17 гривен (1245,33 грн. + 19,5 %). Згідно ч. 8 ст.\~279\~ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Суд згідно з принципом juranovitcuria ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо правової кваліфікації спірних правовідносин. \~ \~ \~ \~Перевіривши завлений\~Позивачем розмір\~середньої заробітної\~плати в\~розмірі 1488,17 грн./робочий деньсуд виходить з наступного. \~ \~ \~ \~Статтею 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Відповідно до пункту 167.1 Податкового Кодексу України при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен утримувати (відраховувати) по кожному працівнику податок на доходи фізичних осіб (ПДФО) 18 %\~ Відповідно до Закону України\~від 31.07.2014р.\~№ 1621\~"Про\~внесення змін\~до Податкового\~кодексу України\~та деяких\~інших законодавчих\~актів" та\~пп.\~1.3\~п.\~161\~Перехідних положень\~Податкового кодексу\~України при\~кожній виплаті\~заробітної плати роботодавець також повинен утримувати (відраховувати) по кожному працівнику військовий збір (ВЗ) 1,5 %. Суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Позивач просить\~стягнути на\~його середньоденну\~заробітну плату\~за весь\~час вимушеного\~прогулу виходячи\~з розрахунку\~1488,17\~гривен/день\~з фактично\~нарахованих виплат\~здійснивши помилковий їх розрахунок, що призвело до помилкового визначення розміру середньоденної заробітної плати, яка підлягає стягненню за час вимушеного прогулу. В Постанові від 15 січня 2020 року у справі № 209/3022/16-ц Верховний Суд вказав, що вірне застосування судом норм права в рішенні, ніж їх застосував зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. Аналогічний за змістом висновок міститься у пункті 7.43. постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19). У пункті 86 постанови ВеликоїПалати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного Позивачем способу захисту». Сума середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача за 16 робочих днів (8, 9, 10, 13, 14, 15, 16, 17, 20, 21, 22, 23, 24, 27, 28, 29 числа березня місяця 2023 року) складає 19925,28гривень (з розрахунку 1245,33 грн.*16 робочих днів). Сума середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача за 16 робочих днів в розмірі 19925,28 гривень обрахована без нарахованих на неї податків і зборів. Аналіз Постанови Полтавського апеляційного суду від 02.02.2023р. у справі №\~554/10546/21 свідчить про те, що розмір позовних вимог у цій справі був обрахований судом виходячи з фактично отриманих Позивачем виплат за останні два календарні місяці роботи, що передували дню звільнення Позивача з роботи без урахування нарахованих та утриманих Відповідачем, як податковим агентом, сум податків і зборів із суми заробітної плати, що зазначено у вказаному додатковому судовому рішенні. \~ \~ \~ \~В Постанові Верховного Суду від 18.01.2021 у справі №607/2699/17 (провадження №6115999св20) викладений висновок про те, що системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів; усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19, від 16 листопада 2020 року у справі № 607/3509/17, від 23 грудня 2021 року у справі № 607/1429/17. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2020 року у справі № 607/3509/17 (провадження № 61-12609св20) зазначено, щооскільки справляння і сплата податку з доходів фізичних осіб є обов`язком працівника, податковим агентом якого в силу закону виступає роботодавець, суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц (провадження № 61-14794св18) зазначено, щоусі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Враховуючи викладене під час виконання рішення суду про стягнення з Відповідача на користь Позивача присудженої середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за 16робочих днів за періоди з 08 березня 2023 року по 29березня 2023 року податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню Відповідачем при виконанні відповідного судового рішення підлягає виплаті як різниця в заробітку за час затримки за цей період в розмірі 19925,28грн. без утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів при її виплаті. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Таким чином, рішення в частині негайного виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати громадянину [PERSON] в межах платежу за один місяць в розмірі 19925,28гривеньв межах фактично присудженої суми за період з 08 березня 2023 року по 29 березня 2023 року 16 робочих дні*1245,33 гривен підлягає негайному виконанню. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з Відповідача на користь Позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 19925,28гривень, який підлягає виплаті без утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів,в тому числі 19925,28 гривен до негайного виконання рішення в частині виплати заробітної плати згідно п. 2 ч. 1ст. 430 ЦПК України,якатакож підлягає виплаті без утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів. Позивачем під час звернення до суду у позовній заяві заявлено позовну вимогу про стягнення витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги в розмірі 12616,12 гривень на оплату послуг адвоката. На підтвердження вказаних витрат Позивачем долучено договір, акт виконаних робіт, свідоцтво адвоката. Згідно акту прийому-передачі виконаних, складених за договором про надання правової допомоги, адвокат надав, а Позивач отримав правові/адвокатські послуги у виглядіконсультацій, опрацювання законодавчої бази, розрахунок виплаченого доходу та середньої заробітної плати за періоди, опрацювання та збирання доказів, розрахунок моральної шкоди, складання процесуальних документів. Сторонамипогоджено розмір гонорару адвоката, факт наданих послуг підтверджується актами наданих послуг, який підписується сторонами. Відповідно до частини першої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. У частині першій статті 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою Конституцією України можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000). Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права; вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абзаци третій, четвертий, п`ятий підпункту 3.1, абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частинирішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009). Кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, визначених законом, держава забезпечує надання професійної правничої допомоги безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав та особи, яка надає правничу допомогу. Для надання професійної правничої допомоги діє адвокатура. Забезпечення права на захист від кримінального обвинувачення та представництво в суді здійснюються адвокатом, за винятком випадків, установлених законом. Витрати учасників судового процесу на професійну правничу допомогу відшкодовуються в порядку, визначеному законом (стаття 10 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року). \~ \~ \~ \~За змістом ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону). Згідно 137 ЦПК України до складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ст. 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на не співмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Отже , витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Проаналізувавши фактичні обставини справи, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги, та докази, надані в їх обґрунтування, суд вважає за необхідне зазначити таке. З наявних документів судом установлено, що адвокат Кушнаренко С.А., який займається індивідуальною адвокатською діяльністю, залучався Позивачем до надання правової допомоги, відповідно є стороною договору про надання правової допомоги. Окрім того, первинні документи, надані у підтвердження витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги, місять посилання на надані послуги, їх деталізацію та часу, затраченого на її надання, що дає суду підстави встановити співмірність вказаних витрат із часом, витраченим адвокатом на надання тієї чи іншої послуги. У той же час обсяг наданих адвокатом послуг, беручи до уваги фактичні обставини справи, є значним. У силу вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Окрім того, ч. 4 ст. 12 ЦПК України унормовано, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях у справах "Двойних проти України", "Гімайдуліна і інших проти України", "East/WestAllianceLimited" проти України", "Баришевський проти України" зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. У свою чергу, у кожній окремій справі суд виходить з конкретних особливих обставин, з доказів, поданих заявником клопотання про розподіл судових витрат, які можуть свідчити про підставність різних сум коштів, що потрачені заявником на правничу допомогу. Кожна справа має різну кількість судових засідань, як і різну кількість розглянутих клопотань, а отже і кількість виконаного адвокатом обсягу робіт з огляду на кількість вчинених процесуальних дій. У частині першій статті 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою Конституцією України можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000). Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права; вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абзаци третій, четвертий, п`ятий підпункту 3.1, абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009). Згідно 137 ЦПК України до складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ст. 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на не співмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Зазначенівитратимають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердженнявитрат на правовудопомогу, а такожрозрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволеннівимог про відшкодування таких витрат. Такаправовапозиціявикладенау постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року (справа № 757/47925/15-ц), від 20 червня 2018 року (справа\~№ 127/1284/14-ц), від 27 червня 2018 року (справа №554/9348/15-ц), від 25 липня 2018 року (справа № 522/4198/17-ц), від 15 квітня 2020 року (справа № 199/3939/18-ц), від 09 червня 2020 року (справа № 466/9758/16-ц). Проаналізувавши фактичні обставини справи, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги, та докази, надані в їх обґрунтування, суд вважає за необхідне зазначити таке. З наявних документів судом установлено, що адвокат Кушнаренко С.А., який займається індивідуальною адвокатською діяльністю, залучався Позивачем до надання правової допомоги, відповідно є стороною договору про надання правової допомоги. Окрім того, первинні документи, надані у підтвердження витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги, місять посилання на надані послуги, їх деталізацію та часу, затраченого на її надання, що дає суду підстави встановити співмірність вказаних витрат із часом, витраченим адвокатом на надання тієї чи іншої послуги. У той же час обсяг наданих адвокатом послуг, беручи до уваги фактичні обставини справи, є значним. У силу вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Окрім того, ч. 4 ст. 12 ЦПК України унормовано, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях у справах "Двойних проти України", "Гімайдуліна і інших проти України", "East/WestAllianceLimited" проти України", "Баришевський проти України" зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. У свою чергу, у кожній окремій справі суд виходить з конкретних особливих обставин, з доказів, поданих заявником клопотання про розподіл судових витрат, які можуть свідчити про підставність різних сум коштів, що потрачені заявником на правничу допомогу. Кожна справа має різну кількість судових засідань, як і різну кількість розглянутих клопотань, а отже і кількість виконаного адвокатом обсягу робіт з огляду на кількість вчинених процесуальних дій. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Суд може зменшити розмір понесених витрат на правничу допомогу, якщо обсяг робіт і час, витрачений на підготовку документів, є явно не спів мірним із складністю виконаних адвокатом робіт. Дослідивши матеріали справи, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, суд приходить до висновку про те, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі12616,12грн не є розумним та спів мірним із складністю справи; виконаними адвокатом роботами (наданими послугами; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Так, спір у цій справі належить до категорій справ середньої складності, обсяг матеріалів справи достатнім. Вже була висловлена думка Верховного Суду в аналогічних справах даної категорії справ, тобто фактично сформована судова практика по спорам такої категорії, а тому усна консультація без вивчення документів, усна консультація з вивченням документів, опрацювання законодавчої бази, вивчення документів, проведення розрахунку сум обов`язкових податків і зборів (податок на доходи фізичних осіб, військовий збір), які підлягають нарахуванню на середню заробітну плату, проведення розрахунку середнього заробітку, розрахунок моральної шкоди, по суті є однією дією яка входить до стадії сбіру доказів та інформації для складання позову і за своєю суттю несе консультаційний характер, а тому кількість витрачених годин є завищеною та враховуючи що дана дія професійного досвідченого адвоката не становить надмірної складності та не потребує розробок стратегій, тому кількість витрачених годин підлягає зменшенню. Щодо складання процесуальних документів(позову, заперечень на відзив, заперечення про об`єднання справ, заява про уточнення позовних вимог, заява про негайне викоконання рішення, клопотання про долучення доказів) для професійного досвідченого адвоката не становить надмірної складності, не потребує допомоги помічників, але тягне значних витрат часу та вимагає достатнього обсягу аналітичної й технічної роботи, тобто займає значний часу на виготовлення процесуальних документів та збору додатків до них за суб`єктивним переконанням суду також є меншою. Таким чином, з урахуванням часу, витраченого адвокатом на підготовку і розгляд цієї справи часу та інших витрат стягненню підлягають витрат на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі3500,00 гривеньвідпопередньозаявленоїсуми12616,12 грн. Враховуючи викладене позовні вимоги в частині стягнення витрат на оплату послуг адвоката (правничу допомогу) підлягають частковому задоволенню в розмірі 3500,00 гривень, який є справедливим та спів мірним і відповідає критерію розумної необхідності таких витрат та їх документальному обґрунтуванню. Вирішуючи вказане питання, суд також керується тим, що судовий розсуд - це право суду, яке передбачене та реалізується на підставі чинного законодавства, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення, встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), такий, що є найбільш оптимальним в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу. У силу вимог ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на Відповідача. Зважаючи, що позову в частині стягнення з Відповідача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 19925,28 грн. задоволено, відтак витрати, пов`язані із наданням правничої допомоги Позивачу в сумі 3500,00 грн покладаються на Відповідача. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно ч.1 та п.4 ч.3 ст.175 ЦПК України, у позовній заяві Позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який Позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох Відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом. Підсумовуючи вищенаведене,

Outcome: partial