Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-19 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та доводів позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» через підсистему «Електронний суд» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Мілоан», у якій просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за Кредитним договором №2447552 від 16.01.2021 у розмірі 67 125,00 гривень. Також просить стягнути з відповідача на свою користь судовий збір у розмірі 2422,40 гривень та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 гривень. В обґрунтування\~пред`явлених позовних\~вимог позивач\~посилався,\~що 16.01.2021 за\~власного волевиявлення,\~з повним\~розумінням умов\~кредитування та\~усвідомленням рівня\~відповідальності,\~в особистому\~кабінеті на\~сайті Товариства\~з обмеженою\~відповідальністю «Мілоан»\~https://miloan.ua/,\~ [PERSON] \~подав заявку\~на отримання\~кредиту №2447552.\~Дана заява\~знаходиться у\~власному кабінеті\~відповідача на\~сайті https://miloan.ua/.\~Зазначив,\~що законодавством\~України передбачено\~оформлення кредиту\~онлайн із\~використанням одноразового\~пароля прирівнюється\~до підписання\~договору в\~паперовій формі\~власноручним підписом.\~Оскільки ТОВ\~«Мілоан» було\~направлено відповідачу\~електронним повідомленням\~(SMS)\~одноразовий ідентифікатор,\~при веденні\~якого відповідач\~підтверджує прийняття\~умов кредитного\~договору №2447552\~від 16.01.2021,\~який також\~знаходиться у\~власному кабінеті\~відповідача на\~сайті https://miloan.ua/.\~Таким чином,\~відповідач уклав\~договір про\~споживчий кредит\~№2447552\~від 16.01.2021\~з ТОВ\~«Мілоан» та\~на підставі\~платіжного доручення\~відповідачу були\~перераховані кредитні\~кошти на\~Картковий рахунок\~в сумі\~15000,00\~грн., проте відповідачем належним чином кредитні зобов`язання не виконані. Посилався,\~що 13.09.2021\~згідно з\~умовами Договору\~відступлення прав\~вимоги №07Т,\~ТОВ «Мілоан»\~відступило право\~вимоги за\~кредитним договором\~№2447552 від 16.01.2021\~на користь\~ТОВ «Діджи\~Фінанс»,\~а ТОВ\~«Діджи Фінанс»,\~відповідно,\~набуло права\~вимоги до\~відповідача.\~Згідно з\~Договором відступлення\~права вимоги\~сума боргу\~перед ТОВ\~«Діджи Фінанс»\~становить 61\~125,00\~грн.,\~з яких:\~заборгованість за\~тілом кредиту\~становить 15\~000,00\~грн.;\~заборгованість за\~відсотками \~50\~625,00\~грн.,\~заборгованість за\~комісійними винагородами\~ 1\~500,00\~грн. Також просить стягнути з відповідача на користь ТОВ «Діджи Фінанс» судові витрати, пов`язані зі сплатою позивачем судового збору у розмірі 2 422,40 грн. та понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 6 000,00 грн. Аргументи учасників справи Відповідач процесуальним правом на подання відзиву на позов не скористався, будь-які клопотання та заяви від відповідача до суду не надходили. Рух справи Московський районний суд м. Харкова ухвалою від 24 квітня 2024 року відкрив провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Участь у справі сторін та інших учасників справи Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно, через підсистему «Електронний суд» подав заяву про розгляд справи за відсутності представника ТОВ «Діджи Фінанс», у поданій заяві проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно в порядку\~ст. 128 ЦПК України, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання відповідно до відомостей Реєстру територіальної громади міста Харкова, отриманих судом відповідно до вимог ч. 6\~ст. 187 ЦПК України. Процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався, будь-яких заяв та клопотань від нього до суду не надходило. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно, про причини неявки суду не повідомив. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до\~статті 280 ЦПК України\~суд за згодою позивача вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. За правилами п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, беручи до уваги, що представник позивача надав суду заяву про розгляд справи за відсутності ТОВ «Діджи Фінанс», відповідач та третя особа належним чином та своєчасно повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, вважає за можливе проводити розгляд заяви за відсутності учасників справи. Ураховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин 16.01.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та [PERSON] був укладений договір про споживчий кредит №2447552 (далі - кредитний договір), відповідно до умов якого [PERSON] надається кредит в сумі 15 000,00 гривень зі строком повернення кредитних коштів - 30 днів, дата повернення кредиту - 15.02.2021, яка вказується у графіку платежів, що є додатком №1 до цього договору. Як це убачається з умов п. 1.5.1. кредитного договору, комісія за надання кредиту становить 1500,00 гривень та нараховується за ставкою 10.00 відсотків від суми кредиту одноразово. Зі змісту п. 1.5.2. кредитного договору убачається, що сторонами погоджено проценти за користування кредитом в сумі 5625,00 гривень, які нараховуються за ставкою 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (п. 1.6 Договору). Мета отримання кредиту сторонами погоджена в п. 1.1. кредитного договору, - з метою задоволення потреб позичальника, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю та виконання обов`язків найманого працівника. Умовами п. 2.1. кредитного договору сторонами узгоджено, що кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок. Як убачається з положень п. 2.3.1.1 кредитного договору, позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування, за умови, що кредитодавцем надана така можливість позичальнику відповідно до розділу 6 Правил надання фінансових кредитів (послуг) товариством, що розміщені на веб-сайті товариства. Для продовження строку кредитування за цим пунктом позичальник має вчинити дії, передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. Згідно з Додатком №1 до договору про надання споживчого кредиту №2447552 від 16.01.2021, сторони погодили дату платежу кредиту 15.02.2021, суму кредиту за договором 15 000,00 гривень, проценти за користування кредитом 5625,00 гривень, комісію за надання кредиту 1500,00 гривень, загальну вартість кредиту 22125,00 гривень. Наведені умови кредитування, які, серед іншого, відображені й в паспорті споживчого кредиту, та інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит, 16.01.2021 підписано між ТОВ «Мілоан» та відповідачем [PERSON] електронним цифровим підписом одноразовим ідентифікатором. Договір містить повну інформацію щодо особи позичальника\~\~ [PERSON] , його персональні дані, номер мобільного телефону, на який було відправлено одноразовий ідентифікатор в якості аналога власноручного підпису позичальника. Отже, між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, який оформлено сторонами в електронній формі з використанням електронного цифрового підпису. Після підписання кредитного договору у сторін виникли взаємні права та обов`язки, зокрема, у ТОВ «Міолан» виникло зобов`язання щодо надання кредитних коштів, а у відповідача - зобов`язання з повернення кредитних коштів. Платіжним дорученням №37710069 від 16.01.2021 знаходить своє підтвердження факт перерахування ТОВ «Мілоан» [PERSON] коштів, визначених умовами кредитного договору №2447552, у сумі 15 000,00 гривень. На час розгляду справи судом, відповідачем не надано даних, що свідчать про погашення заборгованості та про причини несвоєчасного погашення заборгованості за кредитним договором у добровільному порядку. Крім того, суду не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідно до ст. 617 ЦК України. Між ТОВ «Мілоан» (Клієнт) та ТОВ «Діджи Фінанс» (Фактор) 13.09.2021 був укладений Договір факторингу №07Т, згідно з умовами якого ТОВ «Мілоан» зобов`язується відступити ТОВ «Діджи Фінанс» права вимоги, зазначені у відповідному реєстрі прав вимоги, а ТОВ «Діджи Фінанс» зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Мілоан» за плату на умовах, визначених цим договором. Умовами п. 4.1. договору факторингу сторонами погоджено, що право вимоги переходить від Клієнта до Фактора в день підписання цього договору. Акт приймання-передачі Реєстру Прав вимоги від 13 вересня 2021 року до Договору факторингу №07Т від 13 вересня 2021 підписано між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «Мілоан» 13.09.2021. З наданого позивачем Витягу з Додатку до Договору факторингу №07Т від 13.09.2021 убачається, що ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права грошової вимоги до [PERSON] в сумі 67\~125,00 гривень, з яких: 15000,00 гривень - сума заборгованості за тілом, 50\~625,00 гривень - сума заборгованості за відсотками, 1500,00 гривень сума заборгованості за комісією. Як убачається з досудової вимоги від 27.09.2023 №3475304939-АВ, скерованої представником ТОВ «Діджи Фінанс» адвокатом Міньковською А.В. на адресу проживання [PERSON] , останньому було запропоновано сплатити заборгованість в сумі 67\~125,00 гривень на користь ТОВ «Діджи Фінанс» у строк до 15.11.2023 та роз`яснено, що у випадку невиконання вимоги ТОВ «Діджи Фінанс» буде ініційовано заходи щодо стягнення заборгованості в судовому порядку. Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду За правилами ст.\~626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Правилами ч. 1\~ст. 1054 ЦК України\~унормовано, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша\~статті 1048 ЦК України). Положеннями ч. 2\~ст. 1054 ЦК України\~встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). За змістом\~ст. 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Вимогами ст. 639\~ЦК України визначено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються\~Законом України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Положеннями ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»\~унормовано, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»\~електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому\~статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому\~статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»\~визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до\~Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Правилами ч. 1\~статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»\~закріплено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. За змістом ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»\~електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Згідно з ч. 3\~ст. 207 ЦК України\~використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Як це унормовано вимогами\~ст. 512 ЦК України,\~кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Правилами ст. 513 ЦК України\~визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до вимог ст. 514 ЦК України\~до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням, як це визначено положеннями ст. 516 ЦК України. Правилами ст. 517 ЦК України\~закріплено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Відповідно до ст. 1077 ЦК України\~за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, як це закріплено вимогами ст. 526 ЦК України. Положеннями ст. 610 ЦК України\~унормовано, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, що закріплено вимогами ст. 611 ЦК України\~визначає. За змістом ч. 1 ст. 598 ЦК України\~зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, що визначено положеннями ст. 599 ЦК України. У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести факт укладення між сторонами кредитного договору та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, а на відповідача - спростувати розмір існуючої заборгованості. Суд, дослідивши надані позивачем докази, доходить висновку, що знаходить своє підтвердження обставина наявності у відповідача [PERSON] перед позивачем ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованості за кредитним договором №2447552 від 16.01.2021. Відтак, оскільки на час розгляду справи судом відповідачем не надано даних, що свідчать про погашення заборгованості та про причини несвоєчасного погашення заборгованості за кредитним договором у добровільному порядку, не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідно до ст. 617 ЦК України, відповідачем прострочено виконання грошового зобов`язання в строки, передбачені умовами кредитного договору, а тому суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «Діджи Фінанс» щодо стягнення з відповідача заборгованості за вказаним вище кредитним договором. У свою чергу, вирішуючи питання щодо розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд керується таким. Як убачається з матеріалів справи, на підтвердження розміру заборгованості, позивачем надано Витяг з додатку до Договору факторингу №07Т від 13.09.2021, а також розрахунок заборгованості за Договором про споживчий кредит №2447552 від 16.01.2021 за період з 13.09.2021 по 20.02.2024, складений представником ТОВ «Діджи Фінанс» від 20.02.2024, відповідно до яких сума заборгованості становить 67\~125,00 гривень, з яких: 15 000,00 гривень - сума заборгованості за тілом кредиту, 50\~625,00 гривень - сума заборгованості за відсотками, 1 500,00 гривень - комісія. Відповідачем не надано суду доказів на підтвердження здійснення платежів в рахунок погашення заборгованості по вказаному кредитному договору, процентів за користування кредитними коштами, які нараховувалися за процентною ставкою 1,25% на день у сумі 187,50 гривень. З огляду на викладене вище, суд доходить висновку, що відповідачем [PERSON] у порушення умов кредитного договору №2447552 від 16.01.2021 не здійснено внесення грошових коштів в рахунок сплати тіла кредиту, яка, згідно з розрахунком та витягом з додатку до договору факторингу становить 15000,00 гривень, та, як наслідок, така сума основної суми боргу підлягає стягненню з відповідача на користь ТОВ «Діджи Фінанс». Водночас, суд не погоджується з наданим позивачем розрахунком процентів за користування кредитними коштами, з огляду на таке. Відповідно до ч. 1\~ст. 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як дійшла висновку Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року, прийнятій у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою\~статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті\~599\~та частини четвертої статті\~631 ЦК України\~він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. При цьому вказала, що зі спливом строку кредитування припинилося і право позивача нараховувати проценти за кредитом. Аналогічного змісту правові висновки також викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року, прийнятій у справі №202/4494/16-ц, провадження №14-318цс18. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 лютого 2020 року, прийнятій у справі №912/1120/16, провадження № 12-142гс19, дійшла висновку, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою\~статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою\~статті 1050 ЦК України\~застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення\~статті 625 цього Кодексу. Проценти, встановлені\~статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою\~статті 625 ЦК України\~є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої\~статті 1048 ЦК України\~і охоронна норма частини другої\~статті 625 цього Кодексу\~не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої\~статті 1048 ЦК України\~як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України\~як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання». Зі змісту наведених позивачем у пред`явленому позові доводів в обґрунтування позовних вимог убачається, що станом на дату повернення кредиту 15.02.2021 відповідач не здійснив жодного платежу для погашення заборгованості. Водночас, суд звертає увагу, що доказів на підтвердження тих обставин, що після 15.02.2021 кредитний договір було пролонговано та строк користування кредитом було продовжено на 60 календарних днів поспіль, позивачем суду не надано, як і не містять таких доказів матеріали справи, а несплата та/або несвоєчасна сплата позичальником кредитних платежів не може слугувати належною підставою для продовження строку користування кредитом без наявності волевиявлення сторін, зокрема вчинення відповідних дій. Таким чином, вирішуючи питання щодо позовних вимог ТОВ «Діджи Фінанс» про стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування кредитними коштами відповідно до умов кредитного договору №2447552 від 16.01.2021, як плати за надану позику (кредит) за стандартною процентною ставкою 1,25% в день, та яка, відповідно, становить 187,50 гривень в день (1,25 х 15000,00 = 187,50), то, в розумінні вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України, заборгованість відповідача за період з 16.01.2021 по 15.02.2021 включно (30 днів), тобто в межах строку кредитування, становить 5625,00 гривень (187,50 грн. х 30 = 5625,00). У свою чергу, що стосується прострочення відповідачем грошового зобов`язання, починаючи з 16.02.2021, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати за весь час прострочення, а також річні відсотки від простроченої суми, як це визначено положеннями ст. 625 ЦК України, як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Водночас, позивачем такі позовні вимоги не заявлялися, а суд, відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, як це закріплено положеннями ч. 4 ст. 12 ЦПК України. З приводу нарахування ТОВ «Мілоан» до сплати [PERSON] комісії за надання кредиту в сумі 1500,00 гривень, як про це зазначено в графіку платежів за договором про споживчий кредит 2447552 від 16.01.2021, яку просить стягнути з відповідача позивач ТОВ «Діджи Фінанс», то суд зважає на таке. Згідно з абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. 10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року №1734-VІІІ. Цей Закон визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері, у зв`язку з чим, у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Правилами ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, п. 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року №49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 31.29 постанови від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження № 14-44цс21). Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своєму правовому висновку у постанові від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15 (провадження № 61-8862сво18) зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Як виснував Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного суду в постанові від 20.07.2022, прийнятій по справі №343/557/15-ц, провадження №61-10414св20, умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства. Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2022 року в справі № 640/14229/15 (провадження № 61-16739св20), від 21 квітня 2021 року в справі №677/1535/15 (провадження № 61-19356св19), від 15 грудня 2021 року в справі № 209/789/15 (провадження № 61-16561св20), від 21 липня 2021 року в справі № 751/4015/15 (провадження № 61-8543св20). Як уже зазначалося судом вище, умовами укладеного між сторонами договору встановлено комісію за надання кредиту, тобто фактично встановлено плату позичальника за надання фінансового інструменту. Ураховуючи наведене, оскільки [PERSON] було встановлено одноразову плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, визначені в п. 1.5.1 договору про споживчий кредит №2447552 від 16.01.2021 умови щодо обов`язку позичальника сплатити одноразову комісію за надання кредиту в сумі 1500,00 гривень, є нікчемними. Частиною четвертою\~статті 42 Конституції України\~передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно з положеннями\~ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»\~відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг, як це закріплено вимогами ч. 3 ст. 55 вказаного Закону. Як унормовано\~положеннями ч.\~3\~ст.\~13\~ ЦК України,\~не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Правилами ч. 1, ч. 2 ст. 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. За змістом ч. 3 ст.12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, суд доходить висновку про те, що послуга з надання споживчого кредиту є діяльністю банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, не відповідає змісту кредитних правовідносин. Виходячи із принципів справедливості та добросовісності, на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги заборонено нормативно-правовими актами. З огляду на вказане вище, положення кредитного договору\~№2447552 від 16.01.2021 про сплату позичальником на користь банку\~комісії за надання кредиту в розмірі, визначеному у п. 1.5.1. договору про споживчий кредит та в Графіку платежів за договором про споживчий кредит суперечать положенням Закону України «Про споживче кредитування»\~і є нікчемними з моменту укладення цього правочину. За таких обставин, комісія в сумі 1500,00 гривень за надання кредиту була нарахована [PERSON] без належних на те правових підстав. Розподіл судових витрат Згідно з платіжною інструкцією №7512 від 19 березня 2024 року при пред`явленні позову до суду через підсистему «Електронний суд» позивачем були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422,40 гривень. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача - на 30,73% (в сумі 20\~625,00 гривень), з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 744,40 гривень (20\~625,00 гривень (сума задоволених позовних вимог) х 100% : 67\~125,00 гривень (загальна сума позовних вимог) = 30,73% х 2 422,40 гривень (сума сплаченого судового збору). Крім зазначеного, у пред`явленому позові позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 6000,00 гривень. Так, судом установлено, що позивачем ТОВ «Діджи Фінанс» 11 грудня 2023 року укладено договір про надання правової допомоги №42649746 з адвокатським бюро «Анастасії Міньковської». Умовами п. 4.9. розділу 4 договору про надання правової допомоги сторонами погоджено, що у разі прийняття судом по матеріалам позовної заяви позитивного рішення, Клієнт зобов`язується сплатити гонорар на користь Адвоката у розмірі 6000 гривень. Згідно з Додатковою угодою 003475304939 від 11.12.2023 до Договору №42649746 про надання правової допомоги від 11.12.2023, Адвокатське бюро «Анастасії Міньковської» зобов`язується здійснити представництво та захист інтересів Клієнта ТОВ «Діджи Фінанс» у справі щодо стягнення кредитної заборгованості з [PERSON] . Відповідно до Акту про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 20 лютого 2024 року, Адвокатським бюро «Анастасії Міньковіської» надано ТОВ «Діджи Фінанс» правничу допомогу, загальною вартістю 6000,00 гривень, з яких: 1) правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій (консультацій) щодо захисту інтересів ТОВ «Діджи Фінанс», на що витрачено 1,5 години часу, вартість послуги становить 155,00 гривень за 1 годину, загальна вартість послуги 2250,00 гривень; складання позовної заяви про стягнення кредитної заборгованості, в тому числі попередній (орієнтовний) розрахунок сум судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи позивач, на що адвокатом витрачено 3 години часу, вартість наданих послуг і виконаних робіт становить 1000,00 гривень за 1 годину роботи, загальна вартість послуги становить 3000,00 гривень; формування додатків до позовної заяви (письмові докази), на які адвокатом витрачено 1 годину час, вартість 1 години послуги становить 750,00 гривень, загальна вартість послуги становить 750,00 гривень. Відповідно до Детального опису робіт (наданих послуг), виконаних Адвокатським бюро «Анастасії Міньковської», необхідних для надання правничої (правової) допомоги за позовом ТОВ «Діджи Фінанс» щодо стягнення кредитної заборгованості до Договору про надання правової допомоги №42649746 від 11.12.2023 з додатковою угодою до нього, адвокатом надано ТОВ «Діджи Фінанс» такий обсяг та види виконаних робіт: 1) правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій (консультацій) щодо захисту інтересів ТОВ «Діджи Фінанс», на що витрачено 1,5 години часу, вартість послуги становить 155,00 гривень за 1 годину, загальна вартість послуги 2250,00 гривень; складання позовної заяви про стягнення кредитної заборгованості, в тому числі попередній (орієнтовний) розрахунок сум судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи позивач, на що адвокатом витрачено 3 години часу, вартість наданих послуг і виконаних робіт становить 1000,00 гривень за 1 годину роботи, загальна вартість послуги становить 3000,00 гривень; формування додатків до позовної заяви (письмові докази), на які адвокатом витрачено 1 годину час, вартість 1 години послуги становить 750,00 гривень, загальна вартість послуги становить 750,00 гривень. Загальна вартість наданих послуг становить 6000,00 гривень. За змістом\~ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Як це унормовано вимогами ч. 5 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися, як це закріплено положеннями ч. 3\~ст. 141 ЦПК України. За правилами ч. 8\~ст.\~141\~ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті\~12,\~46,\~56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Такої правової позиції щодо застосування норм права дотримується Верховний Суд у постанові від 23 січня 2019 року, прийнятій у справі №552/2145/16-ц. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час, що унормовано вимогами\~ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»,. Вирішуючи питання щодо розміру суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд виходить зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами\~статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Однак, за наявності заперечень учасника справи, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Визначаючи суму до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAlliance Limited» проти України» (п. 268), від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Аналогічного змісту висновків щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року, прийнятій у справі №826/1216/16, провадження № 11-562ас18, та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року, прийнятій у справі №755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19. З огляду на викладене вище, можна дійти висновку, що\~ЦПК України\~унормовано такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Частинами 5-6\~статті 137 ЦПК України\~визначено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до\~ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України\~відповідач не заявляв клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, з підстав неспівмірності витрат та не виконав обов`язку доведення неспівмірності витрат. У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частинах 4-5\~статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, - яка вказує на неспівмірність витрат, - доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Таких доказів або обґрунтувань, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката до справи, відповідачем не надано. Відсутність клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, від іншої сторони виключає можливість суду самостійно (без указаного клопотання) зменшувати розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Таку позицію викладено в постановах Верховного Суду від 29.03.2018 у справі № 907/357/16, від 18.12.2018 у справі №910/4881/18, від 08.04.2019 у справі № 922/619/18. Клопотання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу від відповідача до суду не надходило. При вирішенні питання щодо суми, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в рахунок понесених останнім витрат на професійну правничу допомогу адвоката, суд керується таким. Так, за наслідками розгляду даної справи суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ТОВ «Діджи Фінанс». Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, згідно з якими інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони. Ураховуючи ті обставини, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача у даній справі частково на 30,73%, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 1\~843,80 гривень (6\~000 : 100 х 30,73% = 1 843,80). Як убачається з умов п. 4.9. Договору №42649746 про надання правової допомоги від 11 грудня 2023 року, сторонами погоджено, що у разі прийняття судом позитивного рішення у справі, клієнт зобов`язується сплатити гонорар адвоката у розмірі 6000,00 гривень. Матеріали справи не містять відомостей про сплату ТОВ «Діджи Фінанс» на користь адвокатського бюро «Анастасії Міньковської» гонорару в сумі 6000,00 гривень. Водночас, змістом пункту 1 частини 2\~статті 137 ЦПК України\~визначена процедура відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх фактично сплачено стороною на момент вирішення судом питання про розподіл судових витрат, чи тільки має бути сплачено. На думку суду, відсутність доказів оплати вказаних послуг не свідчить про наявність підстав для відмови у задоволенні заяви позивача, враховуючи позицію ВС, що викладена у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 21 січня 2021 року у справі №280/2635/20, від 19 травня 2021 року у справі № 754/12116/18. Таким чином, судом установлено, що представником позивача надано до суду належні докази на підтвердження витрат на професійну правову допомогу, які має сплатити позивач у заявленому розмірі, які зокрема, докази щодо обсягу наданих послуг та виконаних робіт, переліку складових наданих послуг, акт виконаних робіт. Ураховуючи ті обставини, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача у даній справі частково на 30,73%, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 1\~843,80 гривень (6\~000 : 100 х 30,73% = 1 843,80). На підставі викладеного,

Outcome: partial