Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-26 00:00:00

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 14.06.2024р. позовну заяву [PERSON] задоволено частково, визнано за ним, в порядку спадкування за законом після померлого його батька [PERSON] право власності на грошовий вклад в АТ КБ «ПриватБанк» за договором банківського вкладу №SAMDNFF000097289528, у задоволенні решти вимог, відмовлено. Питання щодо розподілу витрат позивача на правову допомогу судом не вирішувалося. 20.06.2024р. на адресу суду надійшла заява представника [PERSON] адвоката Прокіпчук О.Б. про ухвалення додаткового рішення у якій представник позивача, посилаючись на норми ст.ст.. 133, 137 ЦПК України просила стягнути із відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 250 грн. Крім того, скерувала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача. Представник відповідача адвокат Назаренко С.М. направив до суду заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення, відповідно до якого просив відмовити у задоволенні заяви представника позивача про стягнення судових витрат на професійну правову допомогу, або зменшити розмір таких витрат з 20\~250.00 грн до 500.00 грн. Вказане клопотання мотивовано тим, що позовна заява була задоволена лише в частині однієї позовної вимоги, тому відшкодування витрат на професійну правничу допомогу має здійснюватись з урахуванням пропорційного стягнення з учасника справи таких витрат. Крім того, доказів на підтвердження, що позивач дійсно поніс хоч якусь суму витрат на правову допомогу матеріали справи не містять, а заявлені суми витрат не відповідають критеріям розумності їхнього розміру, співмірності зі складністю справи, а також критерію реальності адвокатських витрат (дійсної необхідності витрат). У випадку, якщо суд дійде висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, то відповідач вважає, що розмір витрат має бути зменшений до 500 грн. і саме таку суму вважає справедливою та розумною для компенсації понесених витрат. Розгляд справи просив проводити за його відсутності. У судове засідання з розгляду вказаної заяви про ухвалення додаткового рішення позивач, його представник, а також представник відповідача не прибули. Відповідно до ч. 4 ст. 270 ЦПК України неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви. Оскільки сторони належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, надали свої письмові пояснення та докази, тобто реалізували свої права, отже суд вважає за можливе розгляд справи здійснювати за відсутності сторін. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали заяви про ухвалення додаткового судового рішення, суд зазначає про таке. Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. За вимогами статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України). Однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Види судових витрат, порядок їхньої оплати, розподілу, зменшення розміру тощо встановлено главою 8 ЦПК України. Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/12876/19 зауважено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Водночас чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. З урахуванням наведеного суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. У своїй постанові Велика Палата Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначила, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19) та постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс). На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу надано договір про надання правової допомоги №01/09/21 від 01.09.2021р. та додаткову угоду №1 до договору від 01.09.2021р., акт №14/06/24 надання послуг від 14.06.2024р. та рахунок № 17/06/24 від 17.06.2024р. Відповідно до акту надання послуг адвокатом Прокіпчук О.Б. надано послуги представництва інтересів позивача в загальній кількості 16 засідань, загальна вартість яких 16\~000.00 грн, складення клопотання про витребування доказів вартістю 750.00 грн, складення клопотання про застосування заходів процесуального примусу 750.00 грн, складення клопотання про залучення третьої особи вартістю 750.00 грн, складення клопотання про витребування доказів 750.00 грн та складення заяви про уточнення позовних вимог вартістю 1500.00 грн. Отже, сумою витрат позивача на професійну правничу допомогу є сума 20\~250.00 грн, які позивач просить стягнути із відповідача на свою користь. Витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того чи їх уже фактично сплачено чи тільки має бути сплачено. Вказана позиція неодноразово вказувалась Верховним Судом, зокрема у справах №923/560/17, №329/766/18, №178/1522/18. Таким чином доводи представника відповідача щодо відсутності доказів сплати (понесення) таких витрат позивачем, що є підставою для відмови у задоволенні даної заяви, судом до уваги не беруться. Також суд, вирішуючи питання стягнення витрат за надані послуги приходить до висновку про обґрунтованість витрат пов`язаних із витребуванням доказів від відповідача та третьої особи, які належно останніми не були виконані, а також витрат пов`язаних із залученням третьої особи, залучення якої пов`язано із діями самого відповідача. Разом із тим, на переконання суду, заслуговують на увагу аргументи сторони відповідача щодо не співмірності решти витрат на правничу допомогу. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року). При цьому для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (див.: пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial