Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-17 00:00:00

Позивачі звернулися до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [INFO] помер батько позивачів - [PERSON] , [INFO] , після смерті якого відкрилася спадщина. Вони є спадкоємцями першої черги. З батьком позивачі перебували в складних стосунках та майже не спілкувались, оскільки їхні батьки були розлучені та померлий був позбавлений батьківських прав щодо них. Підтримували спілкування лише з дідусем, батьком покійного батька, який помер [INFO] . Через неприязні стосунки з родичами батька, відсутністю спілкування з ним самим, про смерть батька позивачі дізнались випадково лише 06.04.2023, про що одразу повідомили сестру померлого - відповідача у справі [PERSON] , яка і сама не знала про смерть брата. У подальшому нотаріусом їх як спадкоємців першої черги після смерті батька [PERSON] було повідомлено про відкриття спадщини і вони одразу звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини. З батьком також не спілкувалися і через те, що позивач [PERSON] з 2019 року знаходився у м. Маріуполі на військовій службі, а позивач [PERSON] мав проблеми зі здоров`ям, тривалий час лікувався, навчався. Крім того, у період з березня 2020 року по листопад 2020 року на території України були введені карантинні обмеження з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом «SARS-CoV-2», через що було обмежено рух транспорту, прийом громадян різними установами, у тому числі нотаріусами, тому протягом шестимісячного строку, передбаченого для прийняття спадщини, позивачі до нотаріуса з відповідними заявами не зверталися. У зв`язку з наведеним позивачі просять визначити їм додатковий строк у два місця для подання заяви про прийняття спадщини за законом, що відкрилася після смерті батька - [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Понесені ними судові витрати позивачі просили покласти на них. Ухвалою судді від 25.08.2023 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. 19.09.2023 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просила відмовити у задоволенні позову з огляду на те, що необізнаність спадкоємців про смерть спадкодавця не є поважною причиною пропуску встановленого законом строку для подання заяви про прийняття спадщини. Позивачами не надано жодного доказу на підтвердження таких обставин, які створили їм об`єктивні, непереборні труднощі для своєчасного подання заяв про прийняття спадщини. 27.09.2023 позивачами подано до суду відповідь на відзив, у якому останні зазначили, що враховуючи, що [PERSON] з 27.12.2019 по січень 2023 року знаходився на військовій службі у тому числі на території бойових дій, його комунікація з усіма родичами та знайомими була обмежена, тому про смерть батька він дізнався лише 06.04.2024, коли намагався розшукати його, щоб запросити на своє весілля. У той же час, [PERSON] протягом вказаного часу мав проблеми зі здоров`ям, у зв`язку з чим також не мав можливості дізнатись про смерть батька та звернутись з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса. Разом з тим, відповідачем так само був пропущений строк для звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Ухвалою суду від 17.11.2023 витребувано з Одинадцятої київської державної нотаріальної контори копію спадкової справи № 316/2023, заведеної щодо майна [PERSON] , який помер [INFO] . 29.01.2024 представником відповідача - адвокатом Мажарою О.Є. до суду подано письмові пояснення, в яких останній зазначив, що вказані позивачами причини пропуску строку для звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини є надуманими, оскільки обмеження, на які посилаються позивачі не були тотальними та передбачали можливість вчинення невідкладних нотаріальних дій, а смерть [PERSON] настала вже після зазначених карантинних обмежень. У той же час, ані перебування позивача [PERSON] на військовій службі в м. Маріуполі, ані навчання та хвороба позивача [PERSON] не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з пропуском ними строку для прийняття спадщини, при цьому єдиною його причиною було те, що позивачі не були обізнані про смерть спадкодавця, оскільки не спілкувалися з ним та не цікавилися його життям. 27.02.2024 від позивача [PERSON] до суду в порядку ст. 93 ЦПК України надійшла заява свідка з відповідями на поставлені відповідачем питання. 08.04.2024 ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Пояснив, що батьки були розлучені, батько був позбавлений щодо них з братом батьківських прав. Стосунки з родиною батька вони підтримували, спілкуючись з дідом, від якого і дізнавалися про стан справ та життя батька. Після смерті діда у липні 2018 року зв`язок із батьком перервався, до цього вони іноді зв`язувалися по телефону, але батько завжди був п`яний та розмовляти з ним було неможливо. Батько проживав у [PERSON] . Після повернення з м. Маріуполя він розпочав пошуки батька, щоб запросити на своє весілля, і 06.04.2023 дізнався про смерть останнього, у РАЦС підтвердили вказану інформацію. Він одразу повідомив тітку [PERSON] , відповідача у справі, про смерть брата, яка нічого про це не знала, оскільки, з її ж слів, давно не спілкувалася з братом і не бажала нічого знати про нього. Батько загинув при нез`ясованих обставинах, було відкрито кримінальне провадження, тривалий час його тіло було непізнаним, похованням займалась міська рада м. Фастів. У квітні він повідомив тітку про смерть батька, а вже у липні вони з братом отримали від нотаріуса листи, у яких повідомлялися про те, що заведено спадкову справу щодо майна померлого батька і їм, як спадкоємцям першої черги, необхідно звернутися до суду з позовом для визначення додаткового строку для подання заяв про прийняття спадщини, інакше свідоцтво про право на спадщину буде видане іншому спадкоємцю. Як з`ясувалося, тітка одразу, дізнавшись про смерть брата, звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Отримавши повідомлення від нотаріуса у липні 2023 року, вони з братом звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини і з даним позовом до суду. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Пояснив, що останній раз бачився з батьком приблизно у 2014-2015 році, а спілкувався по телефону приблизно у 2018-2019 роках. З батьком були складні відносини у зв`язку з тим, що той зловживав алкогольними напоями. Про смерть батька він дізнався лише у квітні 2023 року. Представник позивача [PERSON] - адвокат Горбенко Т.М. у судовому засіданні підтримала позовні вимоги з викладених у позові підстав. Представник відповідача - адвокат Мажара О.Є., у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві. Наголошував на тому, що необізнаність позивачів про відкриття спадщини не є поважною причиною та підставою для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Відповідач дійсно звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини лише у 2023 році, проте вона є такою, що фактично прийняла спадщину, оскільки станом на час її відкриття була зареєстрована зі спадкодавцем за однією адресою. На питання суду про те, коли і звідки відповідач дізналася про смерть брата [PERSON] , зазначив, що йому про це не відомо. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, від заступника завідувача Одинадцятої київської державної нотаріальної контори до суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 10.08.2023. Позивачі є синами померлого, що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 20.09.2010, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Сторожинецького районного управління юстиції Чернівецької області, актовий запис № 133, а також свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 11.09.2010, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1767. Відповідач [PERSON] є сестрою померлого [PERSON] . Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 07.07.2008 [PERSON] , [INFO] , позбавлений батьківських прав щодо синів [PERSON] та [PERSON] . Листами Одинадцятої київської державної нотаріальної контори № 3071/02-14/316/2023 та № 3072/02-14/316/2023 від 25.07.2023 позивачів повідомлено, що нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 316/2023 щодо майна [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , та роз`яснено право звернутись до суду з заявою про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, про що до 20.08.2023 повідомити нотаріуса. З матеріалів спадкової справи № 316/2023 щодо майна померлого [PERSON] вбачається, що вона заведена за заявою відповідача [PERSON] , з якою остання звернулась 04.05.2023. 09.08.2023 [PERSON] звернувся до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори з заявою про зупинення нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON] , у зв`язку з наміром звернутися до суду з позовом про визначення йому додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Постановою державного нотаріуса Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Васильєвої О.В. від 28.08.2023 позивачам відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтв про право на спадщину на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , після смерті їх батька - [PERSON] , у зв`язку з пропущенням строку для прийняття спадщини. Як вбачається з Витягу з послужного списку особової справи [PERSON] останній призваний на військову службу Окремим регіональним центром комплектування (м. Київ) 19.12.2019 та до 04.01.2023 проходив службу на посадах офіцерського складу в ДПС України. З 04.01.2023 по 27.01.2023 [PERSON] знаходився у розпорядженні та з 27.01.2023 прийнятий на військову службу за контрактом у ЗСУ. Відповідно до довідки № 57 від 05.10.2020 [PERSON] з 27.12.2019 по день надання довідки брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення перебуваючи безпосередньо в районах та в період проведення зазначених заходів на території Донецької та Луганської області (військова частина [NUMBER] Р з місцем дислокації [ADDRESS] ). Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав цих вимог суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (відповідно до частин другої, третьої та шостої статті 13 ЦК України). Стаття 5 ЦПК України визначає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 цього ж Кодексу передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (частина перша статті 1222 ЦК України). У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (відповідно до частин другої та третьої статті 1223 ЦК України). Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (частина перша статті 1258 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1259 ЦК України діти спадкодавця входять до першої черги спадкоємців. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частиною 1 статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. За загальними положеннями про спадкування, право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Статтею 1272 ЦК України встановлено, що у разі, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ч. 3 ст. 1272 ЦК України). Отже, подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Відповідно, пропустити строк на прийняття спадщини може спадкоємець, який постійно не проживав на час відкриття спадщини зі спадкодавцем. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій (правові висновки у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, від 24 червня 2020 року у справі № 759/10380/16-ц, від 28 березня 2022 року у справі № 750/2158/21, від 20 липня 2022 року у справі № 489/5656/20, які відповідають абзацу шостому пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»). Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо, що відповідає позиції, викладеній у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 та від 28 березня 2022 року у справі № 750/2158/21. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними. Законодавство не встановлює конкретний перелік поважних причин пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини та такі причини оцінюються судом на власний розсуд, в кожному конкретному випадку та з урахуванням усіх обставин справи. Тобто суд, розглядаючи такі позови встановлює саму по собі наявність причин, що унеможливили своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини, та оцінює їх з точки зору поважності. Поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця при поданні заяви про прийняття спадщини. У той же час, необізнаність позивачів про законні підстави виникнення відповідного права та, як наслідок, початку строку його реалізації, передбаченого законом, за своєю суттю є умовою, яка взагалі виключає можливість реалізації цього права. За таких умов відсутні підстави стверджувати, що це є обставина, яка створює об`єктивні, непереборні або істотні труднощі у поданні заяви про прийняття спадщини. Об`єктивні, непереборні або істотні труднощі можуть виникати у спадкоємця, який знає про факт смерті спадкодавця, у зв`язку з чим знає (має знати) про наявність у нього певного строку для прийняття його спадщини, але зіштовхується з певними обставинами, які йому заважають це зробити. У цьому випадку суд оцінює характер цих обставин. Незнання ж про смерть спадкодавця - це не факт, який підтверджує відповідні труднощі, а факт, який за своєю суттю вказує на неможливість подання заяви про прийняття спадщини до моменту, коли особа дізнається про смерть спадкодавця. Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом (частина перша статті 24 Конституції України). Отже, застосування частини третьої статті 1272 ЦК України лише на підставі встановленого факту про те, що спадкоємець не знав про смерть спадкодавця, матиме наслідком зловживання та здатен спричинити несправедливий баланс у захисті прав спадкоємців, пов`язаний з тим, що один спадкоємець обізнаний про виникнення у нього права спадкування (знає про смерть спадкодавця та відкриття спадщини) та обов`язків, які випливають з цього права та норм ЦК України (у тому числі щодо оформлення спадкових прав) здійснює реалізацію свого права, а інший спадкоємець, який навіть не знає про виникнення у нього такого права, а відтак і про дію зобов`язань, які покладаються на нього ЦК України у зв`язку із оформленням спадщини, дізнавшись про таке право поза межами встановленого законом шестимісячного строку позбавляється взагалі можливості реалізувати своє право. Закон покладає на особу, яка здійснює заведення спадкової справи після смерті спадкодавця та її ведення, зобов`язання повідомити усіх спадкоємців про відкриття відповідної спадщини з метою захисту інтересів цих спадкоємців, зокрема, забезпечення їх обізнаності про право звернутися із заявою про прийняття спадщини. Не може невиконання цього обов`язку, встановленого законом, вважатись таким, що жодним чином не впливає на зазначене право спадкоємців та не впливає на підстави захисту можливості реалізувати це право. Тому факт повідомлення чи неповідомлення, зокрема нотаріусом, спадкоємця, який пропустив строк звернення із заявою про прийняття спадщини, про смерть спадкодавця та відкриття його спадщини має враховуватись судом при застосуванні частини третьої статті 1272 ЦК України й у контексті відсутності у цього спадкоємця інформації про смерть спадкодавця. Вивчаючи факт незнання будь-якого спадкоємця про смерть спадкодавця у контексті частини третьої статті 1272 ЦК України суд має комплексно оцінити: 1) чи є пропущення строку звернення із заявою про прийняття спадщини наслідком виключно незнання про смерть спадкодавця, а не об`єктивних, непереборних, істотних труднощів щодо вчинення обізнаного про смерть спадкоємця дій з приводу прийняття відповідної спадщини; 2) чи були підстави, через які спадкоємець не знав про цю смерть, об`єктивними - такими, що не залежать від волі спадкоємця, яку можна було відповідно до принципу розумності реалізувати; 3) чи були вжиті усі заходи, передбачені законом, для повідомлення цього спадкоємця про смерть спадкодавця уповноваженими особами, на яких покладене це завдання; 4) чи встановлено факт приховування іншим спадкоємцем або спадкоємцями від цього спадкоємця інформації про смерть спадкодавця, або від зазначеної уповноваженої особи інформації про наявність цього спадкоємця; 5) чи були дії спадкоємця, який не знав про смерть спадкодавця, щодо оформлення спадщини добросовісними після того, як він дізнався про цю смерть, зокрема, чи звернувся він за реалізацією свого права, передбаченого частиною третьою статті 1272 ЦК України, протягом розумного строку, який не має перевищувати шести місяців, до суду; 6) чи можна вважати виправданим та розумним строк, який пройшов з моменту смерті спадкодавця до моменту звернення його спадкоємця, який не знав про цю смерть, до суду за реалізацією свого права, передбаченого частиною третьою статті 1272 ЦК України; 7) чи є інші об`єктивні підстави, які перешкоджають застосуванню частини третьої статті 1272 ЦК України. За приписами ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав цих вимог суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (відповідно до частин другої, третьої та шостої статті 13 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. До того ж, Верховний Суд наголошує, що стандарт доказування "вірогідність доказів", на відмінну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". Позивачами у позові зазначено декілька причин, через які ними пропущений установлений законом строк для прийняття спадщини, що відкрилася після смерті батька, а саме: необізнаність про смерть батька, хвороба позивача [PERSON] , проходження позивачем [PERSON] військової служби у Збройних Силах України протягом 2019-2023 років у м. Маріуполі та обмеження у зв`язку з цим у пересуванні, карантинні заходи у зв`язку з СOVID-19, застосовані у 2020 році. Разом з тим, аналізуючи вказані причини, суд приходить до висновку про те, що вони по суті є взаємовиключними, оскільки, якщо спадкоємець навіть не знає про виникнення у нього права на спадкування, а відтак і про дію зобов`язань, які покладаються на нього ЦК України у зв`язку з оформленням спадщини, а дізнавшись про таке право поза межами встановленого законом шестимісячного строку, реалізує таке право, інші обставини, що існували паралельно протягом шестимісячного строку з дня відкриття спадщини, на думку суду, у даному випадку не мають жодного правового значення і не впливають на вирішення питання щодо наявності чи відсутності підстав для визначення такому спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини. Аналіз таких причин, які спадкоємець зазначає як об`єктивні, непереборні, істотні труднощі, був би доцільним у випадку обізнаності спадкоємця про смерть спадкодавця і вчинення ним відповідних дій з приводу прийняття відповідної спадщини поза межами встановленого законом строку. Таким чином, основною і єдиною причиною пропуску позивачами строку для прийняття спадщини є саме те, що їм як спадкоємцям тривалий час після відкриття спадщини не було відомо про смерть батька (спадкодавця), у зв`язку з чим ними не вживалися визначені законом дії по реалізації спадкових прав. Надаючи оцінку вказаним обставинам та вирішуючи питання про поважність такої причини пропуску строку звернення із заявами про прийняття спадщини суд враховує наступне. За результатами розгляду даної справи судом встановлено, що в силу об`єктивних життєвих обставин (батьки позивачів були розлучені з 2003 року, батько [PERSON] у 2008 році був позбавлений батьківських прав, з синами не спілкувався, проживав в іншому місті, де помер і тривалий час був невпізнаним та похований не рідними, а за рахунок бюджетних коштів) позивачам тривалий час не було відомо про смерть батька, який помер [INFO] . Про смерть батька першим дізнався позивач [PERSON] лише 06.04.2023, здійснюючи його пошуки самостійно, про що повідомив також сестру померлого батька [PERSON] , відповідача у справі. Стороною відповідача вказані обставини, зокрема, хронологія подій, не спростовані належними доказами. Тобто, визначальним у даній справі є те, що, заперечуючи проти заявлених позовних вимог, відповідач та її представник наголошували на тому, що позивачі не спілкувалися з батьком та не цікавилися його життям, а отже сам факт того, що їм не було відомо про його смерть, не може бути поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. У той же час судом встановлено та не спростовано стороною відповідача, що відповідач [PERSON] також не знала про смерть брата [PERSON] понад два роки, аж поки не була повідомлена про це позивачем [PERSON] у квітні 2023 року і лише після цього, як убачається з матеріалів спадкової справи, 04.05.2023 звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті брата. Тобто, у даному випадку позивачі та відповідач перебували в однакових умовах, не будучи обізнаними про смерть спадкодавця та звернувшись з заявами про прийняття спадщини поза межами встановленого законом шестимісячного строку, за однією лише відмінністю - відповідач зареєстрована з померлим за однією адресою, а отже є такою, що прийняла спадщину в силу ч.3 ст. 1268 ЦК України. Тож, аналізуючи стосунки, що склалися між спадкодавцем [PERSON] та його спадкоємцями - синами та сестрою, несправедливим на думку суду є покладення на позивачів відповідальності у вигляді позбавлення права на отримання спадщини після смерті батька, враховуючи те, що вони, як і відповідач, не були обізнані про смерть батька, а отже не знали про виникнення обставин, які передбачали виникнення у них права на отримання спадщини та обов`язку вчинити певні дії для цього. Покладення на позивачів такої відповідальності, на переконання суду, у даному конкретному випадку, не буде відповідати завданням та основним засадам цивільного судочинства, визначеним ст. 2 ЦПК України. При цьому, у подальшому, дізнавшись про смерть батька та отримавши у липні 2023 року повідомлення нотаріуса про відкриття спадщини, позивачі як спадкоємці, діяли добросовісно з метою оформлення спадщини, звернувшись упродовж шестимісячного строку до нотаріуса з заявою про зупинення видачі іншим спадкоємцям, у даному випадку відповідачу [PERSON] , свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , та з даним позовом до суду за реалізацією свого права, передбаченого ч. 3 ст. 1272 ЦК України, у строк, який не перевищує шести місяців з дня, коли вони дізналися про відкриття спадщини. Враховуючи вказані обставини, оцінивши надані докази в їх сукупності, враховуючи, що позивачі з об`єктивних причин пропустили строк, визначений законом для прийняття спадщини, суд вважає за необхідне визнати причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини позивачами поважними та задовольнити позовні вимоги, встановивши додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини строком два місяці з дня набрання рішенням законної сили. Інші доводи учасників справи не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). За клопотанням позивачів витрати останніх по сплаті судового збору суд покладає на позивачів.

Outcome: approved