Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-12 00:00:00

У квітні 2022 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якій просили: витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] у спільну сумісну власність позивачів майно, а саме: житловий блок № [NUMBER] загальною площею 183 кв. м жилою площею 48,4 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; житловий блок № [NUMBER] загальною площею 186,8 кв. м жилою площею 49 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; житловий блок № [NUMBER] загальною площею 186,5 кв. м жилою площею 48,9 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; житловий блок № [NUMBER] загальною площею 183,7 кв. м жилою площею 48,1 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] у спільну сумісну власність позивачів житловий блок № [NUMBER] загальною площею 186,7 кв. м жилою площею 49,2 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/5 частини житлового будинку від 26 травня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Позняковою С. В. за реєстровим № 459. Свої вимоги обґрунтовують тим, що [PERSON] 02 червня 2006 року було придбано у власність земельну ділянку площею 0,1007 га з кадастровим номером 8000000000:72:432:0052, що розташована по [ADDRESS] . У подальшому, на підставі договорів дарування частини земельної ділянки, право власності на 2/5 частини земельної ділянки перейшло до [PERSON] та [PERSON] (по 1/5 частині кожному). У зв`язку з викладеним, були видані державні акти на право власності на земельну ділянку. У 2008 році на вищевказаній земельній ділянці було збудовано житловий будинок загальною площею 926,7 кв. м, який прийнято в експлуатацію. Проте, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2012 року право власності на зазначений вище житловий будинок було визнано за [PERSON] , на підставі якого, 18 лютого 2013 року право власності на житловий будинок було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Разом з тим, рішенням Апеляційного суду міста Києва від 28 січня 2014 року було скасовано рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2012 року. Після чого, вони звернулися до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), однак їм було відмовлено в реєстрації права власності на житловий будинок, оскільки розділ № 25112780000 на житловий будинок закрито. Перевіривши інформацію, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, позивачам стало відомо, що 26 травня 2016 року [PERSON] , не маючи на те жодних прав, відчужив 1/5 частини житлового будинку на користь [PERSON] , про що укладено договір купівлі-продажу 1/5 частини житлового будинку. Того ж дня, між відповідачами було укладено договір про поділ майна, що є у спільній частковій власності, внаслідок чого, житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] було поділено на п`ять окремих об`єктів нерухомості, а саме: 1) житловий блок № [NUMBER] , загальною площею 183,0 кв. м, блок 1; 2) житловий блок № [NUMBER] , загальною площею 186,7 кв. м, блок 2; 3) житловий блок №3, загальною площею 186,8 кв. м, блок 3; 4) житловий блок №4, загальною площею 186,5 кв. м, блок 4; 5) житловий блок №5, загальною площею 183,7 кв. м, блок 5. Станом на день подачі цього позову, право власності на житловий блок № [NUMBER] , № [NUMBER] , № 4, [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , а на житловий блок № [NUMBER] - за [PERSON] . Позивачі вважають, що враховуючи той факт, що рішення суду, на підставі якого [PERSON] набув право власності на житловий будинок, скасовано та як наслідок останній не мав права його відчужувати та розпоряджатися ним, вищезазначений договір купівлі-продажу 1/5 частини житлового будинку від 26 травня 2016 року за № 459 підлягає визнанню недійсним, а нерухоме майно витребуванню на їхню користь. Крім того, спірне нерухоме майно було зареєстроване як новостворене шляхом поділу належного [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] житлового будинку. Відтак, зазначене майно є їх власністю та останні наділені правом вимагати повернення належного їм майна з незаконного володіння іншої особи. Зазначили, що [INFO] [PERSON] померла та [PERSON] 23 липня 2019 року звернувся, у встановлений 6-місячний строк, до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Він є єдиним спадкоємцем після її смерті. З метою оформлення права власності на належну [PERSON] частину житлового будинку, [PERSON] звертався до нотаріуса з відповідною заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, проте постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 27 січня 2022 року останньому було відмовлено у його видачі, посилаючись на те, що право власності на частину житлового будинку за спадкодавцем не зареєстровано. Крім того, нотаріусом було повідомлено, що розділ № 25112780000 на житловий будинок закрито в результаті поділу останнього, а право власності на утворені в результаті поділу житлового будинку об`єкти нерухомості зареєстровано за третіми особами. З огляду на вищевикладене та враховуючи той факт, що на момент відкриття спадщини після померлої [PERSON] спірне нерухоме майно належало їй на праві власності, тобто, входило до складу спадщини, а позивач [PERSON] у встановлений законом строк прийняв її, то саме до нього перейшло право на витребування належної [PERSON] частини спірного нерухомого майна з незаконного володіння відповідачів. Беручи до уваги вищезазначене, позивачі звернули до суду з цим позовом для захисту та відновлення своїх порушених прав. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 квітня 2022 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 20 квітня 2022 року вказану позовну заяву було залишено без руху. На виконання зазначеної ухвали, 22 липня 2022 року позивачем надано до суду копії квитанцій про сплату судового збору та копії державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 053637 від 20 липня 2007 року, серії ЯЖ № 053636 від 20 липня 2007 року, серії КВ № 130630 від 20 липня 2007 року належної якості, додані до позовної заяви документи, засвідчені у порядку, визначеному законом, а також докази надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 25 липня 2022 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 26 січня 2023 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] , в якому останній заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що між сторонами за цим позовом відсутній спір про право власності на майно, оскільки ним право власності на спірне майно було зареєстровано 18 лютого 2013 року на підставі рішення Дніпровського районного суду від 13 грудня 2012 року, яке станом на 26 грудня 2012 року набрало законної сили та підлягало виконанню, в апеляційному порядку вказане рішення жодним учасником, у строки і порядку встановленому чинним на той час законодавством, не оскаржувалось. Крім того, у позивачів була наявна воля на передачу спірного майна. Так, 03 серпня 2008 року між [PERSON] та позивачами було укладено додаткову угоду № 2 до договору позики від 02 червня 2006 року відповідно до якої позичальники у випадку неповернення позикодавцю позиченої суми грошових коштів (5 000 000 грн) та відсотків солідарно зобов`язуються безоплатно передати у власність позикодавця індивідуальний двоповерховий житловий будинок, що розташований на земельній ділянці по [ADDRESS] з кадастровим номером 8000000000:72:432:0052. При розгляді справи № 2604/27414/12 про стягнення боргу за договором позики від 02 червня 2006 року [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] як співвласниками майна було подано до суду заяви від 12 грудня 2012 року, в яких вони зазначали, що не мають можливості в грошовій формі погасити борг, тому як спосіб повернення заборгованості, просили визнати право [PERSON] на належне їм майно, а саме земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:72:432:0052, що розташована по [ADDRESS] та побудований на цій земельній ділянці індивідуальний будинок. З урахуванням викладеного, Дніпровським районним судом міста Києва було ухвалено рішення на підставі якого відповідачем було зареєстровано право власності на вищевказане майно. Таким чином, в діях колишніх власників станом на момент відчуження права власності в рахунок відшкодування збитку була наявна воля на таку передачу. Також, вважає, що у позивачів відсутнє право власності на майно, оскільки ними не підтверджено будь-якими доказами протиправність відчуження майна на користь [PERSON] та відсутність волі на його відчуження, а зазначені дії направлені на уникнення від виконання взятих на себе грошових зобов`язань. Позивачі нічим не підтверджують, що ними були виконані боргові зобов`язання будь-яким іншим чином, окрім як передачею права власності на нерухоме майно. [PERSON] не погоджується з твердженням позивачів, що на момент поділу спірного майно воно належало їм, оскільки поділ відбувся 26 травня 2016 року, тобто, тоді коли воно належало на праві власності [PERSON] і який згідно зі статтею 317 ЦК України мав право вільно розпоряджатися своїм майном. Окрім того, у позивача [PERSON] відсутнє право на звернення до суду, у зв`язку з тим, що до складу спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , не входили будь-які права на спірне майно, яке належить відповідачам, оскільки вона не мала їх на момент на смерті, а звернення [PERSON] із заявою про видачу свідоцтва про права на спадщину на вищевказане майно було завідомо безпідставним. Також, [PERSON] не надано жодних відомостей про його незгоду з винесеною нотаріусом постановою від 27 січня 2022 року, зокрема, доказів її оскарження. Відповідач звернув увагу, що [PERSON] станом на момент звернення з цим позовом був неповнолітній (17 років), тобто не набув цивільної процесуальної дієздатності згідно зі статтею 47 ЦПК України. У відзиві відповідач також просив застосувати наслідки спливу позовної давності з огляду на те, що позивачами як підставу для виникнення права на звернення до суду визначено рішення Апеляційного суду міста Києва від 28 січня 2014 року, однак звернулися до суду з цим позов лише 13 квітня 2022 року, хоча втратили право на звернення до суду з таким позовом 28 січня 2017 року. Таким чином, позов заявлений з пропуском трирічного строку, клопотання про поновлення строку з поважних причин з боку позивачів не подавалось, у зв`язку з чим підлягають застосуванню наслідки пропуску строку звернення до суду, зокрема, відмова у задоволенні позову. Враховуючи вищевикладене, просив відмовити в задоволенні позову. 05 квітня 2023 року позивачами подано до суду відповідь на відзив, в якій вони підтримали обставини, викладені в позовній заяві та зазначили про необґрунтованість заперечень відповідача 1, з огляду на таке. Твердження відповідача 1 про відсутність спору між сторонами є хибним, оскільки в результаті скасування рішенням Апеляційного суду міста Києва від 28 січня 2014 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 грудня 2012 року [PERSON] втратив право власності на спірне майно та як наслідок право на розпорядження таким майном. Натомість, єдиними законними власниками стали [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , оскільки до ухвалення Дніпровським районним судом міста Києва рішення та реєстрації права власності на нерухоме спірне майно за [PERSON] , земельну ділянку було зареєстровано за позивачами, та вони були замовниками будівництва житлового будинку і ввели його в експлуатацію, що згідно з положенням статті 331 ЦК України є підставою для набуття права власності. Проте, знаючи про відсутність законних прав на розпорядження майном 26 травня 2016 року відповідач 1 незаконно відчужив 1/5 частину житлового будинку на користь [PERSON] та здійснив поділ вказаного житлового будинку на п`ять окремих об`єктів нерухомості, що свідчить про вчинення ним дій з наміром позбавити законних власників можливості зареєструвати право власності на житловий будинок, тобто про невизнання відповідачем права власності позивачів та наявність спору про право власності. Крім того, відповідач 1 не може бути визнаним добросовісним набувачем, оскільки є особою, яка незаконно, без відповідної правової підстави, заволоділа майном та відчужила частину такого майна, що є безумовною підставою для витребування у нього визначених позовною заявою об`єктів нерухомості. Добросовісність відповідача 2 має доводитися безпосередньо нею, а саме, що вона на момент укладення договору купівлі-продажу 1/5 частини житлового будинку не знала та не могла знати, що відповідач 1 не має права відчужувати зазначене майно, проте будь-яких обґрунтувань матеріали справи не містять. З договору купівлі-продажу від 26 травня 2016 року вбачається, що 1/5 частина житлового будинку, що відчужується належить продавцю на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 грудня 2012 року, яке на той момент вже було скасовано судом апеляційної інстанції, відповідач 2 не переконалася в дійсності вказаного рішення суду, що свідчить про те, що вона не поводила себе добросовісно при укладенні договору, тобто є недобросовісним набувачем, а тому набутий нею об`єкт нерухомості можу бути витребуваний позивачами. Безпідставними є посилання відповідача 1 на висновки суду, зроблені в рішенні Дніпровського районного суду міста Києва від 13 грудня 2012 року як на підставу наявності волі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на вибуття нерухомого майна з їх власності, оскільки скасування такого рішення свідчить про те, що майно вибуло з володіння власника майна поза його волею. Щодо твердження відповідача 1 про відсутність у [PERSON] права на звернення до суду, оскільки на момент подання позовної заяви він був неповнолітнім, то відповідно до норм чинного законодавства особа, яка досягла 14 років має право як особисто звертатися до суду та захищати свої права так і уповноважити на це адвоката. Якщо особа самостійно захищає свої права, то суд має право залучити до участі в справі законного представника неповнолітньої особи або особи, цивільна дієздатність якої обмежена. Неповнолітня особа має право укладати договір з адвокатом виключно за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Однак, у суді адвокат надає документи, що підтверджують повноваження на представництво (ордер, довіреність), без необхідності подання згоди батьків на укладення договору з таким адвокатом та самого договору. Як убачається із наявної в матеріалах справі копії паспорта, на час звернення до суду з позовом [PERSON] було повних 17 років, тобто він в силу закону мав право самостійно реалізовувати свої права й обов`язки у суді, а також укладати з адвокатами договори на представлення його інтересів. При цьому, із змісту позовної заяви вбачається, що [PERSON] звернувся до суду через свого представника - адвоката Дзецько Д. А., яка діяла на підставі ордеру, оформленого на підставі укладеного з Адвокатським об`єднанням «ЛЕГІТИМУС» договору про надання правової допомоги № 10-01/2022-2 від 10 січня 2022 року. Більше того, саме адвокатом була підписана позовна заява. Батьками [PERSON] було надано згоду на укладення їх сином договору з Адвокатським об`єднанням «ЛЕГІТИМУС». Більше того, одним із позивачів виступає батько [PERSON] - [PERSON] , що слугує додатковим доказом того, що позовна заява відповідає інтересам неповнолітнього та подана зі згоди батьків. Враховуючи вищевикладене, a також те, що на момент звернення до суду [PERSON] було повних 17 років, а позовна заява була підписана його представником (адвокатом), який мав необхідний обсяг повноважень, то можна прийти до висновку, що позовна заява була подана з дотриманням вимог ЦПК України. Крім того, 03 березня 2023 року [PERSON] виповнилося 18 років. Також, необґрунтованою є заява відповідача 1 про застосування наслідків спливу позовної давності, зокрема, він позбавлений права заявляти про застосування наслідків спливу позовної давності в частині позовних вимог, заявлених до відповідача 2, сам відповідач 2 із заявою про застосування наслідків спливу позовної давності до суду не зверталася, тому відсутні підстави для застосування відповідних наслідків в частині вимог до відповідача 2. Посилання відповідача 1 на те, що строк позовної давності має відраховуватись з моменту ухвалення Апеляційним судом міста Києва рішення, тобто з 28 січня 2014 року є безпідставним, оскільки перебіг позовної давності починається з моменту коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення. Зі змісту рішення Апеляційного суду міста Києва вбачається, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не були присутні на судовому засіданні, а текст рішення відсутній в Єдиному державному реєстрі судових рішень, тобто вони не знали про існування апеляційного провадження та винесене судом рішення. Як тільки дізналися про вищезазначені обставини, зайнялися оформленням свого права власності на житловий будинок. Крім того, із скасуванням апеляційним судом рішення суду першої інстанції не було підстав для звернення із позовом до відповідача 1, оскільки державна реєстрація їхнього права власності, згідно з вимогами чинного законодавства, повинна була здійснюватися в порядку передбаченому для реєстрації права власності на новозбудоване нерухоме майно. Таким чином, якби відповідач 1 не уклав незаконного договору купівлі-продажу та договору про поділ майна, то законні власники мали б можливість зареєструвати своє право власності. Окрім того, [PERSON] , [PERSON] (її спадкоємець [PERSON] ) та [PERSON] не були стороною вищезазначених договорів та не знали, і не могли знати про їх укладення, тому вчиняли дії необхідні для реєстрації за ними права власності на житловий будинок. Так, 25 липня 2019 року право власності відповідача 1 на земельну ділянку було скасовано, 11 жовтня 2019 року Солом`янською районною в м. Києві державною адміністрацією було винесено розпорядження № 785, яким присвоєно житловому будинку поштову адресу: [ADDRESS] . Після цього, 07 листопада 2019 року, [PERSON] звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно із заявою про державну реєстрацію права власності, за результатами розгляду якої, 13 листопада 2019 року державним реєстратором було прийнято відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, оскільки заявлений об`єкт майна в процесі виділу частки. Після цього, [PERSON] неодноразово спілкувався з відповідачем 1 від імені позивачів, намагаючись домовитися про добровільне повернення майна, однак останній не мав наміру повертати майно. Враховуючи вищевикладене, строк позовної давності має відраховуватися з дати коли позивачі дізналися про укладення вищевказаних договорів, а саме з 13 листопада 2019 року, У разі формування судом висновку про пропуск позивачами позовної давності, просили визнати поважними причини пропуску з урахуванням викладених вище обставин та задовольнити позов у повному обсязі. 02 травня 2023 року відповідачем 1 подано до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначив, що позивачі у своїй відповіді на відзив жодним чином не спростовують факт добровільної і законної передачі права власності на майно [PERSON] на підставі рішення суду, яке ґрунтується виключно на волевиявленні позивачів, які заявами, посвідченими нотаріально, заявили про бажання передати право власності відповідачу 1, а також не вчинили жодної дії, направленої на повернення собі права власності протягом 10 років поспіль. Факт, що 13 листопада 2019 року [PERSON] державним реєстратором було відмовлено у державній реєстрації прав жодним чином не доводить момент, коли позивачі стали обізнані про факт прийняття постанови Апеляційного суду міста Києва від 28 січня 2014 року. Відсутні підстави вважати, що у позивачів були будь-які об`єктивні перешкоди для ініціювання реєстраційних процедур раніше 2019 року. Посилання на якісь інші причини чи відчуження частини майна [PERSON] як законним власником на власний розсуд у 2016 році іншій особі, намагання здійснити будь-які реєстраційні чи адміністративні дії не пов`язані з виникненням у позивачів права на звернення до суду. Таке формальне право виникло один раз, а саме - 28 січня 2024 року, після скасування апеляційним судом рішення суду за скаргою банківської установи. Крім того, право власності ним було набуто на підставі рішення суду, ухваленого за згодою позичальників та за наявності додаткової угоди до договору позики про погашення заборгованості шляхом передачі позикодавцю права власності на майно. Таким чином, відповідач 1 набув право володіння майном за згодою своїх позичальників в рахунок погашення боргу, однак після скасування рішення позичальники вимагають витребувати це майно, замовчуючи проблему неповернутого боргу, що свідчить про їхні недобросовісні дії. 16 травня 2023 року позивачами подано до суду письмові пояснення на заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначили, що безпідставними є посилання відповідача 1 на заяви [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] від 12 грудня 2012 року як на докази наявності волі на вибуття житлового будинку з їх власності, оскільки вони були підписані не особисто заявниками, а [PERSON] як представником за довіреністю. Однак зі змісту довіреностей, виданих [PERSON] та [PERSON] на ім`я [PERSON] вбачається, що останні не наділяли [PERSON] повноваженнями на розпорядження їх майном. Отже, [PERSON] не мав повноважень на підписання вищевказаних заяв, тому вони не можуть свідчити про наявність волі у [PERSON] та [PERSON] на вибуття житлового будинку з їх власності. Крім того, наявність у власників волі на вибуття майна з їх власності має значення для вирішення судом питання про можливість витребування майна від добросовісного набувача, а відповідач 1 не є добросовісним набувачем. 11 липня 2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивачів в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, відповіді на відзив та письмових поясненнях на заперечення на відповідь на відзив. Крім того, зазначив, що твердження представника відповідача 1 про те, що [PERSON] набув право власності на житловий будинок на підставі додаткової угоди № 2 від 03 вересня 2008 року до договору позики від 02 червня 2006 року є помилковими, оскільки вказана угода не є договором про відчуження нерухомого майна, за яким здійснюється перехід права власності на таке майно, а право власності зареєстровано за відповідачем на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва. Вказана вище додаткова угода № 2 також не може вважатися договором про передачу відступного, оскільки не містить істотних умов, які є обов`язковими для договорів даного виду, а саме: відсутні положення щодо припинення зобов`язань за договором позики шляхом відступного, а також відсутня інформація про розмір та порядок передачі відступного. Окрім того, якщо і припустити, що дана угода є договором при припинення зобов`язання шляхом відступного, то остання є нікчемним правочином у зв`язку з недодержанням вимоги щодо його нотаріального посвідчення. Таким чином, вищевказана угода не може бути підставою для виникнення у відповідача 1 права власності на житловий будинок. Щодо наявності підстав для витребування спірного нерухомого майна в спільну сумісну власність позивачів, то з документів, що підтверджують прийняття житлового будинку в експлуатацію вбачається, що замовниками будівництва є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б свідчили про розподіл часток в житловому будинку. Отже, саме позивачі як замовники будівництва набули право спільної сумісної власності на житловий будинок. Факт того, що житловий будинок належить позивачам на праві спільної сумісної власності також було встановлено рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13 грудня 2012 року. З урахуванням вищевикладеного, просив задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача 1 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив. Додатково зазначив, що між позивачами з одного боку та [PERSON] з іншого боку існують договірні відносини щодо житлового будинку, що розташований на земельній ділянці по [ADDRESS] . Так, відповідно до пункту 1 додаткової угоди від 03 серпня 2008 року № 2 до договору позики від 02 червня 2006 року, укладеної між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , як позичальниками, та [PERSON] , як позикодавцем, позичальники у випадку неповернення позиченої суми грошових коштів та відсотків, протягом року з моменту введення житлового будинку в експлуатацію, солідарно зобов`язуються передати у власність позикодавця цей житловий будинок. Отже, після 19 жовтня 2010 року (введення будинку в експлуатацію) у позивачів виник обов`язок безоплатно передати у власність позикодавця вищевказане майно. Зазначена угода недійсною судом не визнавалася, тому є чинною, а спроба заперечити позивачами її дійсність після більш ніж 15 років з дня її підписання є проявом недобросовісної поведінки. Таким чином, шляхом укладення вищевказаної додаткової угоди сторони домовились про відступне, оскільки замість повернення позичених грошових коштів позичальники зобов`язались передати у власність відповідача 1 житловий будинок. Отже, між позивачами та [PERSON] існували договірні відносини з приводу житлового будинку, що згодом був поділений на 5 житлових блоків, а тому застосування індикаційного позову не відповідає юридичній природі відносин між цими особами. Посилання представника позивачів на положення закону щодо форми окремих видів договорів купівлі-продажу є безпідставними, оскільки ні договір позики, ні додаткова угода не є жодним з видів договору купівлі-продажу. Також, зауважив, що [PERSON] набув право власності на спірний житловий будинок на підставі вищевказаної додаткової угоди, що фактично було підтверджено рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13 грудня 2012 року, тобто законно та за наявності правової підстави. Разом з тим, якщо вважати, що правовою підставою, на якій [PERSON] набув право власності на житловий будинок було рішення Дніпровського районного суду міста Києва, то факт його скасування не призводить до автоматичного припинення права власності відповідача 1 та до виникнення такого права у позивачів. Крім того, витребування у [PERSON] належних йому житлових блоків становитиме втручання з боку держави у його право на мирне володіння майном, з огляду на те, що позивачі самостійно передали право власності в рахунок погашення належної з них суми, але дізнавшись про скасування рішення суду, яким було зафіксовано передання права власності, за апеляційною скаргою іншої особи, вирішили стверджувати про порушення їх прав, хоча раніше про таке не йшлося. Також, відсутні підстави для витребування майна у спільну сумісну власність, оскільки частиною четвертою статті 355 ЦК України встановлено презумпцію спільної часткової власності, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність. Позивачами не було зазначено яким договором або законом встановлена спільна сумісна власність на спірне майно, натомість, відсутність визначення часток у документах щодо введення житлового будинку в експлуатацію, свідчить про відсутність погодження сторонами часток у справі спільної часткової власності, а не про виникнення спільної сумісної власності. Питання про правовий режим житлового будинку під час розгляду справи Дніпровським районним судом міста Києва не досліджувалось та не вирішувалось. Таким чином, позивачі не довели наявність у них права спільної сумісної власності на спірне майно, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Що стосується вимоги про визнання договору від 26 травня 2016 року недійсним, то вона є неефективним способом захисту, адже у такий спосіб позивачі намагаються обійти добросовісність [PERSON] як набувача 1/5 частки житлового будинку з огляду на відсутність підстав для витребування майна у неї. Враховуючи вищенаведене, просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач 2 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, на підставі пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України, що підтверджується конвертами, які повернулися на адресу суду з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою». За загальним правилом частини першоїстатті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи наведене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність відповідача 2. За загальним правилом статей15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першоюстатті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд установив, що 02 червня 2006 року [PERSON] будо придбано у власність земельну ділянку загальною площею 0,1007 га кадастровий номер 8000000000:72:432:0052, що розташована на [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованим в реєстрі за № д-626. У подальшому, на підставі договорів дарування від 10 травня 2007 року [PERSON] було подаровано [PERSON] та [PERSON] по 1/5 частини вищевказаної земельної ділянки. 20 липня 2007 року [PERSON] зареєстровано право власності на 3/5 частини земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:72:432:0052, що розташована на [ADDRESS] , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії КВ № 130630. Відповідно до державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 053637 та серії ЯЖ № 053636 від 20 липня 2007 по 1/5 частини вищевказаної земельної ділянки на праві власності зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] . У 2008 році [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:72:432:0052, що розташована на [ADDRESS] було збудовано житловий будинок, який було введено в експлуатацію, що підтверджується Актом готовності об`єкта до експлуатації від 10 вересня 2009 року та свідоцтвом № 2600000315 про відповідність збудованого об`єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил. Крім того, судом установлено, що 02 червня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] отримали солідарно у власність готівкові кошти в розмірі 5 000 000 грн, які зобов`язались повернути [PERSON] в строк не пізніше одного року з моменту введення в експлуатацію індивідуального будинку, побудованого на присадибній земельній ділянці загальною площею 0,1007 га кадастровий номер 8000000000:72:432:0052, що розташована на [ADDRESS] . За час фактичного користування грошовими коштами позичальники сплачують позикодавцю 5% річних. 23 серпня 2007 року між сторонами договору позики було укладено додаткову угоду № 1, а 03 серпня 2008 року додаткову угоду № 2, згідно з якими позивальники у випадку неповернення позики зобов`язалися передати позичальнику безоплатно у власність земельну ділянку та побудований на ній будинок. Після закінчення строку повернення позики та відсотків позичальники зобов`язання не виконали, тому [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення боргу. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13 грудня 2012 року позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за договором позики грошових коштів на загальну суму 6 500 000 грн задоволено. В рахунок погашення боргу [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за договором позики грошових коштів від 02 червня 2006 року та відсотків за ним, визнано за [PERSON] право власності на: 3/5 частини земельної ділянки загальною площею 0,1007 га, кадастровий номер 8000000000:72:432:0052, що розташована на [ADDRESS] ; 1/5 частини земельної ділянки загальною площею 0,1007 га, кадастровий номер 8000000000:72:432:0052, що розташована на [ADDRESS] ; 1/5 частини земельної ділянки загальною площею 0,1007 га, кадастровий номер 8000000000:72:432:0052, що розташована на [ADDRESS] ; 100% площі індивідуального двоповерхового житлового будинку загальною площею 926,7 кв. м, житловою площею 243,6 кв. м, розташованого по [ADDRESS] . Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 295071111 від 18 січня 2022 року на підставі вищевказаного рішення [PERSON] 18 лютого 2013 року було зареєстровано право власності на житловий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 28 січня 2014 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 грудня 2012 року скасовано та ухвалено нове рішення наступного змісту. Позов [PERSON] задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] 5 000 000 грн заборгованість за договором позики та 1 500 000 грн процентів за користування грошовими коштами. Водночас, 26 травня 2016 року [PERSON] придбала у [PERSON] 1/5 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , а саме - житловий блок № [NUMBER] , що підтверджується договором купівлі-продажу 1/5 частини житлового будинку, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Позняковою С. В. та зареєстрованим в реєстрі за № 459. Крім того, 26 травня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про поділ майна, що є у спільній частковій власності, відповідно до якого житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить співвласникам на праві спільної часткової власності у наступних частках: [PERSON] належать 4/5 частини житлового будинку, [PERSON] - 1/5 частина житлового будинку. За цим договором сторони домовились про встановлення наступного порядку користування житловим будинком: [PERSON] : житловий блок № [NUMBER] , житловий блок № [NUMBER] , житловий блок № [NUMBER] , житловий блок № [NUMBER] ; [PERSON] - житловий блок № [NUMBER] . У подальшому, 26 травня 2016 року на підставі вказаних договорів було зареєстровано право власності [PERSON] на 1/5 частину житлового будинку, а саме - житловий блок № [NUMBER] , а за [PERSON] - на 4/5 частини житлового будинку, а саме: житлові блоки № [NUMBER] , № [NUMBER] , [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що рішенням Апеляційного суду міста Києва було скасовано рішення суду першої інстанції, позивачами 25 липня 2019 року було скасовано право власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:72:432:0052, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25 липня 2019 року. Розпорядженням Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 11 жовтня 2019 року № 785 за зверненням [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] присвоєно житловому будинку під літерою «А», розташованому в межах земельної ділянки на [ADDRESS] , поштову адресу: [ADDRESS] . Після цього, позивачі звернулися 07 листопада 2019 року до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію права приватної власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Державним реєстратором прав на нерухоме майно Волошиною Ж. Д. за результатами розгляду вказаної заяви 13 листопада 2019 року було винесено рішення про відмову у державній реєстрації та їх обтяжень, оскільки відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно наявна інформація щодо розділу за № 25112780000 на житловий будинок загальною площею 926,7 кв. м, жилою площею 243,6 кв. м (в літ. А) за адресою: [ADDRESS] , проте вищезазначений розділ № 25112780000 - закрито, оскільки заявлений об`єкт нерухомого майна в процесі виділу частки. З урахуванням викладеного, позивачі, звертаючись до суду з указаним позовом, посилалися на те, що спірне майно вибуло з їх володіння поза їх волею, [PERSON] розпорядився нерухомим майном без наявної правової підстави, а [PERSON] придбавши частину житлового будинку не здійснила достатніх дій для перевірки у продавця наявності права на його відчуження, що свідчить про недобросовісність останніх як набувачів. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачене лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у визначених у законі випадках (частина перша статті 388 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 зазначено, що згідно зі статтею 387 ЦК України та положеннями процесуального законодавства особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, при цьому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Як вже встановлено судом, 20 липня 2007 року [PERSON] зареєстровано право власності на 3/5 частини, [PERSON] - на 1/5 частину та [PERSON] - на 1/5 частину земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:72:432:0052, що розташована на [ADDRESS] , що підтверджується державними актами на право власності на земельну ділянку серії КВ № 130630, серії ЯЖ № 053637 та серії ЯЖ № 053636 від 20 липня 2007 року. У вересні 2009 року будівництво житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] було закінчено та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] його було введено в експлуатацію, що вбачається з Акта готовності об`єкта до експлуатації від 10 вересня 2009 року та свідоцтва № 2600000315 про відповідність збудованого об`єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил від 19 жовтня 2009 року. Відповідно до частин першої, другої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Частинами першою-другою статті 331 ЦК України визначено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Пунктом 77 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою КМУ від 25 грудня 2015 р. № 1127 визначено, що державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом об`єкт проводиться відповідно до статті 331 Цивільного кодексу України щодо особи, яка здійснювала будівництво такого об`єкта (замовник будівництва), чи у випадку, передбаченому статтею 332 Цивільного кодексу України, - щодо особи, яка є власником закінченого будівництвом об`єкта, реконструкція якого проводилася, якщо інше не встановлено договором або законом. Державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом об`єкт проводиться за наявності відомостей про технічні характеристики такого закінченого будівництвом об`єкта, про прийняття його в експлуатацію та про присвоєння адреси (крім випадку проведення реконструкції об`єкта, що не має наслідком його поділ, виділ частки або об`єднання), отриманих державним реєстратором з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва. З урахуванням вищевикладеного вбачається, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] здійснювались всі необхідні дії для реєстрації права власності на спірний житловий будинок, однак до ухвалення рішення Дніпровським районним судом міста Києва від 13 грудня 2012 року, на підставі якого право власності на спірні житловий будинком та земельну ділянку були зареєстровані за відповідачем 1, вони не встигли зареєструвати відповідне право власності. Водночас, статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього. Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19). Враховуючи вищевикладене, відсутність відомостей про зареєстроване право власності позивачів в Державному реєстрі речових прав на спірне нерухоме майно не спростовує факту належності їм такого майна, та ними доведено в силу чинних положень законодавства, що у них виникло право власності, проте зареєструвати вони його у встановленому законом порядку не встигли. Крім того, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 грудня 2012 року на підставі якого право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано за відповідачем 1, у подальшому, було скасовано рішенням Апеляційного суду міста Києва від 28 січня 2014 року, тобто правова підстава для перебування такого майна у власності [PERSON] припинила існувати, однак він продовжив володіти, користуватися та розпоряджатися ним. Після того, як позивачам стало відомо про скасування рішення суду першої інстанції, вони продовжили вчинення дій направлених на реєстрацію права власності на вищевказане майно. Зокрема, ними 25 липня 2019 року на підставі рішення Апеляційного суду міста Києва було скасовано реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:72:432:0052, що розташована за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] . Також за їхнім зверненням Розпорядженням Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 11 жовтня 2019 року було присвоєно поштову адресу житловому будинку, що розташований на вищевказаній земельній ділянці. Однак державним реєстратором 13 листопада 2019 рку було відмовлено у реєстрації права власності на житловий будинок, оскільки відповідачем 1 було здійснено поділ нерухомого об`єкту та відчужено його частку. Крім того, з матеріалів справи встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , із заявою про прийняття спадщини після її смерті звернувся [PERSON] , який є єдиним спадкоємцем, що підтверджується листом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Потапчук З. А. від 30 липня 2019 року. У частині п`ятій статті 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, що свідчить про набуття [PERSON] права на все майно, що належало спадкодавцю на день смерті. Отже, позивачами були зібрані необхідні документи для реєстрації права власності, здійснено активні дії для її проведення, а відмовлено у реєстрації було не з підстав невідповідності документів, що підтверджують їхнє право власності на нерухоме майно, тобто ними належними документами підтверджено наявність у них права власності на майно, що перебуває у володінні відповідачів. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2023 року у справі № 373/326/17 (провадження № 14-201цс21), пославшись на свою сталу та сформовану судову практику, вказала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України. Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач (постанова Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18). Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18). Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21). Відповідно до статті 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Як вже встановлено судом право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано за відповідачем 1 на підставі рішення Деснянського районного суду від 13 грудня 2012 року, яке рішенням Апеляційного суду міста Києва від 28 січня 2014 року було скасовано. Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18). Таким чином, право власності на спірне нерухоме майно було зареєстроване за [PERSON] на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване, а тому позивачі мають право на його витребування в порядку статей 387, 388 ЦК України, оскільки воно вибуло з їхнього володіння поза їх волею, а [PERSON] не мав права ним розпоряджатися після 28 січня 2014 року. Разом з тим, вже після скасування рішення суду першої інстанції, 26 травня 2016 року на підставі договору про поділ майна, що є у спільній частковій власності, житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] був поділений на такі частки: [PERSON] - 4/5 частини житлового будинку, [PERSON] - 1/5 частина житлового будинку. За цим договором сторони домовились про встановлення наступного порядку користування житловим будинком: [PERSON] : житловий блок № [NUMBER] , житловий блок № [NUMBER] , житловий блок № [NUMBER] , житловий блок № 5; [PERSON] - житловий блок № [NUMBER] . Цього ж дня, між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] придбала 1/5 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , а саме - житловий блок № [NUMBER] . На підставі вищевказаного договору про поділ майна за [PERSON] було зареєстровано право власності на житлові блоки №№ [NUMBER] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , а за [PERSON] - право власності на житловий блок № 2. Таким чином, [PERSON] продовжував розпоряджатися спірним майном, коли правова підстава для набуття ним права власності на нього припинила своє існування, що призвело до позбавлення позивачів можливості реалізувати рішення апеляційного суду та зареєструвати право власності на житловий будинок, оскільки відповідачем було здійснено поділ нерухомого об`єкта та створено нові об`єкти. В ході судового розгляду відповідачем 1 не спростовувався факт, що на момент вчинення вищевказаних правочинів йому було відомо про наявність рішення суду апеляційної інстанції, доказів протилежного ним не надано. Вищевикладене свідчить, що відповідач 1 заволодів спірним майном, яке вибуло з володіння позивачів поза їх волею та без відповідної правової підстави. Крім того, набуття права володіння [PERSON] на житловий блок № [NUMBER] , на підставі договору купівлі-продажу від 26 травня 2016 року, укладеного з відповідачем 1, який не мав права на його відчуження, яка, проявивши розумну обачність, ознайомившись зі змістом договору купівлі-продажу, перевіривши чинність рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 грудня 2012 року, та за необхідності отримавши правову допомогу, мала би врахувати такі обставини при укладенні правочину купівлі-продажу, однак цього не зробила, що свідчить про відсутність законних підстав для реєстрації права власності за нею на майно, що вибуло з володіння позивачів поза їх волею. Посилання відповідача 1 на те, що майно вибуло з володіння позивачів за їх волею, оскільки саме за заявами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] від 12 грудня 2012 року, в яких вони зазначили про відсутність у них грошових коштів для повернення позики та досягнення згоди з [PERSON] щодо погашення боргу шляхом передачі йому у власність спірного нерухомого майна, оцінюються судом критично. В матеріалах справи містяться копії відповідних заяв, з яких вбачається, що заяви від імені [PERSON] та [PERSON] були підписані [PERSON] як представником за довіреністю. Однак з копій відповідних довіреностей встановлено, що [PERSON] не був наділений повноваженнями підписувати такі заяви від імені своїх довірителів, що ставить під сумнів реальну наявність в останніх волі на вибуття майна з їхнього володіння. Також, безпідставними є посилання [PERSON] на те, що між ним та позивачами наявні договірні відносини, і він набув право власності саме на підставі додаткових угод № 1 і № 2 до договору позики від 02 червня 2006 року, укладених між ними, оскільки з матеріалів справи судом установлено, що підставою для реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за відповідачем 1 зазначається саме рішення суд від 13 грудня 2012 року. Крім того, зі змісту рішення суду вбачається, що вказані додаткові угоди не були предметом дослідження при його ухваленні, а питання щодо передачі майна у власність [PERSON] вирішувалось на підставі заяв позичальників. Будь-яких інших доказів, що підтверджували б набуття права власності відповідачем 1 саме на підставі договору між ним позивачами щодо нерухомого майна матеріали справи не містять. Безпідставним є посилання відповідача 1 на те, що у разі задоволення позовних вимог його порушене право щодо отримання суми боргу за договором позики не буде захищено та відновлено, оскільки рішенням Апеляційного суду міста Києва від 28 січня 2014 року було ухвалено стягнути на його користь всю суму заборгованості та процентів за договором позики, тому його порушене право було захищено у судовому порядку у відповідності до норм чинного законодавства. Твердження відповідача 1 про відсутність у позивача [PERSON] права на звернення до суду, оскільки на момент звернення він був неповнолітнім та на момент смерті [PERSON] не належало спірне майно, тому він не міг набути права на таке майно в порядку спадкування, оцінюються судом критично, з огляду на таке. Частиною п`ятою статті 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Отже, у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього (див. правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12; висновок у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справа № 754/11747/18 (провадження № 61-22947св19). Враховуючи викладене, що судом вже встановлено, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння [PERSON] поза її волею, на момент її смерті вже були відсутні правові підстави для перебування вказаного майна у власності відповідача 1, тобто воно ввійшло до складу спадщини, тому [PERSON] , звернувшись із заявою про прийняття спадщини, набув права на витребування такого майна з чужого незаконного володіння. Крім того, судом установлено, що на момент звернення до суду [PERSON] було 17 років, однак на момент ухвалення рішення йому вже виповнилося 18 років. Відповідно до частини другої статті 47 ЦПК України неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Суд може залучити до участі в таких справах законного представника неповнолітньої особи або особи, цивільна дієздатність якої обмежена. Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена. Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. З вищевказаних норм вбачається, що особа, яка досягла 14 років має право самостійно звертатися до суду, а у разі необхідності суд може залучити законного представника. Крім того, особа, яка досягла 14-річного віку, може укладати договір з адвокатом виключно за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників.(постанова Верховноного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 369/13467/20). Отже, враховуючи, що [PERSON] на момент звернення до суду з позовом вже було 17 років він мав право самостійно реалізовувати свої права та обов`язки в суді. Водночас, зі змісту позовної заяви вбачається, що [PERSON] звернувся до суду через свого представника - адвоката Дзецько Д. А., яка діяла на підставі ордеру, оформленого на підставі укладеного з Адвокатським об`єднанням «ЛЕГІТИМУС» договору про надання правової допомоги № 10-01/2022-2 від 10 січня 2022 року. Саме адвокатом була підписана позовна заява. Батьками [PERSON] було надано згоду на укладення їх сином договору з Адвокатським об`єднанням «ЛЕГІТИМУС». Одним із позивачів виступає батько [PERSON] - [PERSON] , що слугує додатковим доказом того, що позовна заява відповідає інтересам неповнолітнього та подана зі згоди батьків. Таким чином, [PERSON] звернувся до суду з дотриманням вимог ЦПК України. Згідно з вимогами статей76,77,79,80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини шостоїстатті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов до висновків, що в ході судового розгляду доведено факт вибуття спірного майна з володіння позивачів поза їх волею, відсутність законних підстав перебування майна у володінні відповідачів, відчуження частини майна [PERSON] без наявності у нього такого права, набуття права володіння частиною майна [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з особою, яка не мала права відчужувати таке майно, тому наявні підстави для витребування вищевказаного майна із чужого незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] . Суд зауважує, що у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 липня 2023 року у справі № 373/326/17 (провадження № 14-201цс21). Що стосується вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння в спільну сумісну власність позивачів, то суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з такого. Відповідно до частини п`ятої статті 355 ЦК України спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Зі змісту вказаної норми вбачається, що чинним законодавством встановлена презумпція спільної часткової власності. Частиною першою статті 357 ЦК України встановлено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Так, позивачами не надано суду будь-яких доказів, що договором або законом на спірне нерухоме майно встановлена спільна сумісна власність, а відсутність відомостей про визначення часток в Акті готовності об`єкта до експлуатації та свідоцтві про відповідність не свідчить про виникнення спільної сумісної власності. Щодо вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу 1/5 частини житлового будинку від 26 травня 2016 року, то вона задоволенню не підлягає, оскільки власник, з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21)). Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Разом з тим, вирішуючи заяву сторони відповідача 1 про застосування наслідків спливу позовної давності, необхідно зазначити наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму). Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що випливає із загального правила, встановленого статтями 12, 81 ЦПК України. Відповідач, навпаки, повинен довести, що інформацію про порушення права можна було отримати раніше (постанова Верховного Суду постанова Верховного Суду від 25 квітня 2022 року у справі № 138/28/20, провадження № 61-2399св21). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Відповідач 1 зазначає, що рішення Апеляційного суду міста Києва, яке позивачі зазначають як підставу позову було ухвалено 28 січня 2014 року, тобто право звернення до суду вони втратили 28 січня 2017 року, однак звернулися до суду з позовом лише 14 квітня 2024, тобто з пропуском трирічного строку. Водночас, зі змісту вказаного рішення вбачається, що позивачі не були присутніми під час апеляційного судового розгляду. Після того, як їм стало відомо про наявність такого рішення, вони вирішили зареєструвати за собою право власності на житловий будинок та земельну ділянку у порядку передбаченому законодавcтвом України для реєстрації права власності. Так, на підставі рішення апеляційного суду 25 липня 2019 року право власності відповідача 1 на земельну ділянку було скасовано. 11 жовтня 2019 року Розпорядженням Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації № 785 присвоєно житловому будинку поштову адресу. Після отримання документів, необхідних для державної реєстрації права власності, позивачі звернулися до державного реєстратора прав на нерухоме майно із заявою про державну реєстрацію права власності. За результатами якої, державним реєстратором 13 листопада 2019 року було прийнято рішення про відмову у державній реєстрації, оскільки заявлений об`єкт нерухомості перебуває в процесі виділу частки. Як вже встановлено судом, поділ житлового будинку був здійснений відповідачем вже за відсутності у нього права розпорядження таким майном. Таким чином, зі скасування рішенням Дніпровського районного суду міста Києва у позивачів виникло право зареєструвати право власності у загальному порядку, а підстав для звернення з позовом до відповідача 1 не було, оскільки він вже не був законним власником. Неможливість зареєструвати право власності позивачами у загальному порядку була обумовлена укладеними між відповідачами договором поділу майна та договором купівлі-продажу частини майна, про які позивачам не було відомо до отримання відмови від державного реєстратора, тобто 13 листопада 2019 року. Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що позивачами не був пропущений трирічний строк звернення до суду, оскільки позивачі дізналися про наявність перешкод у реєстрації права власності лише 13 листопада 2019 року, що підтверджується наявними матеріалами справи, а звернулися до суду 14 квітня 2022 року. Протилежного відповідачем 1 не доведено. Таким чином, заява про застосування наслідків пропуску строків звернення до суду є необґрунтованою, тому задоволенню не підлягає. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом частини першої 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, враховуючи, що позов задоволено частково, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачів на користь позивачів витрат по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених вимог, тобто з [PERSON] - 11 908,80 грн та з [PERSON] - 2 997,20 грн. З огляду на викладене,

Outcome: partial