Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою, за яким просить стягнути з відповідача на свою користь суму боргу в розмірі 33 900,00 доларів США, 1 200,00 Євро, а також стягнути судовий збір. В обґрунтування позову зазначає, що між ним та відповідачем склалися спільні дружні відносини, тому позивач довіряв відповідачу і неодноразово надавав у борг грошові кошти в доларах та Євро. Так, позивач надав у борг відповідачу грошову суму в розмірі 33 900,00 доларів США та 1 200,00 євро, які останній зобов`язався повернути, що підтверджується розписками. Звернення до суду з даним позовом пов`язане з тим, що відповідач грошові кошти не повернув. Відповідач надав письмовий відзив, за яким просить відмовити в задоволенні позовних вимог, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними. Вказує, що сторони дійсно були знайомі, але дружні відносини ніколи не підтримували. [PERSON] працював у податковій міліції та допомагав з вирішенням деяких питань. Позивач дуже добре знав, чим займається підприємство відповідача і який отримує прибуток. Бізнес відповідача існував з 1996 року і на час знайомства з позивачем приносив чималий прибуток. Позивач пропонував постійно вкласти грошові кошти в бізнес для отримання відсотків від прибутку. З вересня 2010 року до 2015 року, а саме один раз на рік, позивач давав грошові кошти без вимоги повернення для розвитку бізнесу та в подальшому за це отримував 12 відсотків річних з щомісячною виплатою відсотків. Тому вимоги про стягнення боргу за розпискою є надуманими та не відповідають закону. Крім того, зі змісту позовної заяви та матеріалів справи є незрозумілим, коли саме позивач довідався про порушення свого права, так як розписки датовані з 2010 року по 2015 рік. Згідно з розписками відповідач не отримував грошові кошти в борг. Дати отримання та повернення коштів не зазначено. Зі змісту розписки не вбачається отримання відповідачем від позивача грошових коштів саме в борг. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 11.05.2021р. відкрито провадження у справі, постановлено розглядати її в порядку загального провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 24.11.2021р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 05.06.2023р. у розгляді даної цивільної справи повернуто до стадії підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 02.10.2023р. задоволено клопотання представника відповідача про призначення експертизи у справі та призначено судову комплексну почеркознавчу та технічну експертизу, провадження у справі зупинено до отримання висновку експерта. 05.01.2024р. до суду надійшло клопотання експертів про надання додаткових матеріалів, а тому за ухвалою суду від 05.01.2024р. провадження у справі поновлено. 26.02.2024р. до суду надійшло повідомлення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз про залишення ухвали суду без виконання, за яким вказано про те, що у зв`язку із незабезпеченням виконання ухвали суду в частині оплати вартості проведення експертизи, на підставі п. 1.13. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998р. №53/5 (зі змінами та доповненнями), ухвала Голосіївського районного суду міста Києва від 02.10.2023р. залишається без виконання. Ухвалою суду від 11.03.2024р. клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі залишено без задоволення. За ухвалою суду від 24.04.2024р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, судом встановлено наступне. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦПК України. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядок, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення ст.ст. 1046 та 1047 ЦК України в їх зв`язку свідчить, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. При цьому, укладання окремого договору позики між сторонами спору, або нотаріальне посвідчення підпису боржника на розписці не обов`язкове. Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11.11.2015 року у справі №6-1967цс15, постанові від 18.01.2017 року у справі №6-2789цс16 та постанові Верховного Суду від 10.09.2018 року у справі №520/632/16-ц. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, від 24.02.2016 року у справі №6-50цс16, від 13.12.2017 року у справі за № 309/3458/14-ц, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. У постанові від 26.05.2021р. у справі №405/8280/19 Верховний Суд зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Судом встановлено, що [PERSON] отримав у борг від [PERSON] наступні грошові кошти: - 30.09.2010р. грошові кошти в сумі 1 200,00 Євро із зобов`язанням повернути їх у тижневий строк за першою вимогою (розписка від 30.09.2010р.); - 29.08.2011р. грошові кошти в сумі 18 000,00 доларів США із зобов`язанням повернути їх за першою вимогою в десятиденний строк (розписка від 29.08.2011р.). На цій розписці вказано, що повернуто 5 000,00 доларів США 20.09.2011р., залишок 13 000,00 доларів США; отримано 2 000,00 доларів США, загальна сума складає на 25.04.2012р. 15 00,00 доларів США та 1 200,00 Євро (дата 27.04.2012р.); - 04.11.2013р. грошові кошти в сумі 8 000,00 доларів США із зобов`язанням повернути їх за першою вимогою протягом тижня (розписка від 04.11.2013р.). На цій розписці вказано, що повернуто 2 000,00 доларів США, залишок 6 000,00 доларів США (дата 21.06.2018р.); повернуто 1 500,00 доларів США, залишок 4 500,00 доларів США (дата 23.07.2018р.); повернуто 600,00 доларів США, залишок 3 900,00 доларів США (дата 13.09.2018р.); - 24.10.2014р. грошові кошти в сумі 10 000,00 доларів США із зобов`язанням повернути за першою вимогою в десятиденний строк (розписка від 24.10.2014р.); - 27.05.2015р. грошові кошти в сумі 5 000,00 доларів США із зобов`язанням повернути за першою вимогою в десятиденний строк (розписка від 27.05.2015р.). Аналізуючи зміст правочинів, суд приходить до висновку, що тексти розписок містять безумовне та однозначне зобов`язання стосовно повернення певної грошової суми на користь позивача. Наведені вище розписки містять необхідні умови договору позики, зокрема, дату їх складання (30.09.2010р., 29.08.2011р., 04.11.2013р., 24.10.2014р., 27.05.2015р.), отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та зобов`язання щодо їх повернення (за першою вимогою протягом тижня або протягом десяти днів). Відповідно до вимог ст. 545 Цивільного кодексу України кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Так, письмова форма договору позики від 30.09.2010р., договору позики від 29.08.2011р., договору позики від 04.11.2013р., договору позики від 24.10.2014р., договору позики від 27.05.2015р., укладеного між позивачем, як позикодавцем, та відповідачем, як позичальником, оформленого борговими розписками, внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Такі висновки суду узгоджуються з позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 08.06.2016 року у справі № 6-1103цс16. Враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеним факт укладення між позивачем та відповідачем договору позики від 30.09.2010р., договору позики від 29.08.2011р., договору позики від 04.11.2013р., договору позики від 24.10.2014р., договору позики від 27.05.2015р., а також встановленим факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем щодо повернення боргу в сумі 33 900,00 доларів США та 1 200,00 Євро у строки до 25.03.2021р. включно (за розписками від 30.09.2010 року., від 04.11.2013р.) та до 28.03.2021р. включно (за розписками від 29.08.2011р., 24.10.2014р., 27.05.2015р.). Строки повернення встановлені з урахуванням письмової вимоги позивача до відповідача від 18.03.2021р. про повернення отриманих у борг грошових коштів. Отже, у відповідача рахується заборгованість перед позивачем у розмірі 33 900,00 доларів США та 1 200,00 Євро. У відповідності до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судовий збір на підставі ст. 141 ЦПК України в розмірі 10 335,84 грн. (9 881,84 грн. за позовну заяву та 454,00 грн. за заяву про забезпечення позову) підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved