Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-16 00:00:00

[PERSON] (далі за текстом -позивач) звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до [PERSON] , в якому просить вселити його в квартиру за адресою: [ADDRESS] ; визначити порядок користування квартирою за адресою: [ADDRESS] виділивши позивачу в користування дві житлові кімнати, місця загального користування залишити в спільному користуванні. \~ \~ \~ \~В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що він є співвласником квартири [ADDRESS] . Право власності на вказану квартиру набуто в шлюбі з відповідачем на підстав договору купівлі-продажу від 14 березня 2008 року. Державна реєстрація права власності на спірну квартиру проведена 24 березня 2008 року за [PERSON] . В квартирі зареєстровані неповнолітні діти - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та відповідач. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2014 року. На даний час, в квартирі проживає відповідач та син [PERSON] . Позивач зазначає, що відповідач позбавила можливості неповнолітнього сина [PERSON] проживати у квартирі. Таким чином, у разі задоволення позову про вселення та визначення порядку користування житлом, позивач зможе захистити права сина, вселившись в спірну квартиру разом з ним. Позивач також зазначає, що у зв`язку з погіршенням відносин між ним та відповідачем, [PERSON] змусила його залишити спірну квартиру після чого, без погодження з ним змінила дверний замок. Також зазначає, що відповідач відмовляється йти з ним на контакт, впускати його в квартиру та надавати дублікат ключів. Будь-яких дій, щодо вирішення спірного житлового питання іншим шляхом, відповідач не здійснює. Таким чином, як вказує позивач, його права та права його дитини, яка зареєстрована у спірній квартирі на користування та володіння майном, порушені та іншого способу захистити свої права, окрім пред`явлення вказаного позову на думку позивача не існує. \~ \~ \~ \~Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2019 року провадження по справі відкрито за правилами загального позовного провадження. \~ \~ \~ \~15 жовтня 2019 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона зазначає, що вказаний позов є необгрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Вказує, що позивачем не надано жодних доказів, що відповідач позбавила можливості позивача проживати у спірній квартирі. Відповідач зазначає, що [PERSON] добровільно забрав особисті речі і полишив квартиру за адресою: [ADDRESS] . Крім того, відповідач зазначає, що у провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Предметом вказаного судового спору є в тому числі і квартира, яка належить на праві особистої власності [PERSON] у зв`язку з чим існує об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення по суті цивільної справи №638/207572/13-ц. Також зазначила, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом. \~ \~ \~ \~Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2019 року заяву представника [PERSON] про забезпечення доказів задоволено. Витребувано з Дзержинського районного суду м. Харкова справу №638/20574/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. \~ \~ \~ \~Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 січня 2020 року витребувано від [PERSON] копію технічного паспорта на квартиру за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Ухвалою Дзержинського районного суду від 05 червня 2023 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи до судового розгляду. \~ \~ \~ \~Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюб, який було розірвано заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2014 року та яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 01 червня 2016 року. \~ \~ \~ \~Відповідно до вказаного судового рішення, [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 05 вересня 1998 року. \~ \~ \~ \~Відповідно до копії інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS] . Підстави виникнення права власності: договір купівлі-продажу, Р№806, 14.03.2008, приватний нотаріус ХМНО Погрібна Т.П. Таким чином, судом встановлено, що вказану вище спірну вкартиру позивач та відповідач придбали, коли перебували у шлюбі. \~ \~ \~ \~ З урахуванням ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України квартира [ADDRESS] належить сторонам у справі на праві спільної сумісної власності, оскільки була придбана у період шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У ст. 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України. В силу ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. За змістом ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та ч.1 статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Позивач, зазначає, що спірна квартира належить йому на праві спільної сумісної власності, враховуючи вимоги ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, у зв`язку з чим, просить його вселити у вказану квартиру. Між тим, судом встановлено, що на розгляді у Дзержинському районному суду м.Харкова перебуває справа №638/207572/13-ц предметом якої є поділ майна подружжя. Відповідно до копії уточненої позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] просить суд визнати в порядку розподілу майна подружжя право властності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] (а.с.82-84 т.1) Таким чином, позивач не ставить питання про поділ спірної квартири між ним та відповідачем на підставі ст. 71 СК України та просить суд залишити право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] саме за відповідачем [PERSON] . Відповідно до позовної заяви позивача, його місцем проживання є квартира [ADDRESS] . Також у судовому засіданні представником позивача підтверджено, що позивач у спірній квартирі не зареєстрований. Обгрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] зазначає, що не проживає у спірній квартирі з 2013 року, оскільки відповідач змусила його покинути квартиру та змінила дверні замки. Проте, позивачем до матеріалів справи не додано жодного доказу, що відповідач здійснює перешкоди [PERSON] у праві користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Крім того, суд відхиляє доводи позивача про необхідність його вселення у спірну в квартиру для захисту прав сина [PERSON] , оскільки позивач не висуває вимог до відповідача про вселення у спірну квартиту сина [PERSON] , як і не надає доказів чинення перешкод у користуванні квартирою [PERSON] . Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі\~Gillow\~v.\~the\~U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos\~v.\~Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Судом встановлено, що на даний час спір про поділ майна подружжя між позивачем та відповідачем не вирішено. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] має у власності квартиру за адресою: [ADDRESS] та квартиру за адресою: [ADDRESS] . Також, з матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] (після реєстрації шлюбу [PERSON] ) 10 жовтня 2015 року у Київському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Харківського містького управління юстиції. Таким чином, позивач не проживає у спірній квартирі з 2013 року, має у власності дві квартири та проживає у зарестрованому шлюбі з 2015 року з іншою жінкою. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності позивача та захистом права власності відповідача, з якою після розірвання шлюбу залишився проживати спільний з відповідачем син [PERSON] , Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60). Статтею 15 ЦК України\~встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже,\~стаття 15 ЦК України\~визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.\~Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у\~статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового\~права\~та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд врахував вимоги позивача про вселення до спірної квартири на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції. Вважає, вселення позивача до квартири номінальним власником якої є відповідачка та яка постійно проживає у вказаній квартирі призведе до порушення принципу пропорційності, з огляду на те, що позивач давно втратив зв`язок з вказаною спірною квартирою, має у власності житло, має іншу сім`ю, між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки. \~ \~ \~ \~Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про вселення не підлягають задоволенню з урахуванням досліджених у судовому засіданні доказів. Щодо позовних вимог про визнання порядку користування квартирою за адресою: [ADDRESS] та виділення позивачу в користування дві житлові кімнати та місця загального користування залишити в спільному користуванні, суд зазначає наступне. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст.ст. 80, 89 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. До матеріалів справи позивачем не додано доказів, що запропонований ним порядок можливий, клопотання про проведення відповідної експертизи позивач не заявляв, тому суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами вказаних позовних вимог. Враховуючи наведене, а також з огляду на відмову у задоволенні позовних вимог про вселення позивача спірну квартиру, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визначення порядку користування квартирою не підлягає задоволенню. Відповідачем [PERSON] заявлено клопотання про зупинення провадження по справі через об`єктивну неможливість розгляду цієї справи до вирішення по суті цивільної справи №638/207572/13-ц. Згідно п.6 ч.1\~ст. 251 ЦПК України\~суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи. Підставою для зупинення провадження у справі є не лише існування іншої справи на розгляді в суді та припущення про те, що рішення в ній має значення для цивільної справи, що розглядається, а саме неможливість її розгляду до вирішення іншої справи. Сама по собі взаємопов`язаність двох справ не свідчить про неможливість розгляду однієї справи до прийняття рішення в іншій справі. Відповідно до висновків, зазначених у постанові Верховного Суду України № 6-1957цс16 від 01 лютого 2017 року, вирішуючи питання про зупинення провадження у справі, суд повинен враховувати, що зупинення провадження у цивільній справі з мотивів наявності іншої справи, може мати місце тільки в тому разі, коли лише в тій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав вимог у даній справі чи умов, від яких залежить можливість її розгляду, і з`ясувати, чи дійсно від наслідків розгляду зазначеної цивільної справи залежить прийняття рішення у цій цивільній справі. Суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Предметом цивільної справи №638/207572/13-ц є зокрема, визнання за [PERSON] в порядку розподілу майна подружжя права особистої власності на спірну квартиру. Суд вважає, що клопотання не підлягає задоволенню, оскільки воно суперечить п. 6 ч. 1\~ст.\~251\~ЦПК України з урахуванням того, що відповідачем не надано доказів, які свідчать про те, що існує об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, яка знаходиться у провадженні Дзержинського районного суду м.Харкова. З урахуванням викладеного, суд не вбачає правових підстав для задоволення клопотання про зупинення провадження по справі. Щодо клопотання відповідача у справі про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Між тим, враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову через його недоведеність то відсутні підстави для застосування строків позовної давності. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користування житлом шляхом вселення, визначення порядку користування квартирою в повному обсязі. Розподіл судових витрат суд здійснює на підставі ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed