Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-26 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача суму інфляційних втрат та три відсотки річних, нараховані на суму боргу, присудженого рішенням суду у зв`язку із невиконанням грошових зобов`язань за кредитним договором, яке набрало законної сили, однак залишається невиконаним відповідачем. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 25 березня 2024 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 27 березня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 01 квітня 2024 року судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру з інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача фізичної особи /а. с. 35/. 02 квітня 2024 року у справі відкрито провадження для розгляду у спрощеному позовному порядку з викликом сторін /а. с. 36-37/. 02 квітня 2024 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову /а. с. 39-41/. 27 червня 2024 року представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив задовольнити і не заперечує проти постановлення заочного рішення суду. У судове засідання представник позивача не з`явився, враховуючи подану заяву про розгляд за його відсутності. Відповідач у судове засідання, про час, дату і місце слухання якого повідомлявся належним чином за адресою свого зареєстрованого / задекларованого місця проживання, не з`явився, заяви по суті або з процесуальних питань не надходили до суду. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 14 червня 2007 року АКБ «ТАС-Комерцбанк», який у подальшому змінив своє найменування на ПАТ «Сведбанк», та [PERSON] укладений кредитний договір № 2621/0607/88-048, згідно з яким останньому надано у кредит грошові кошти у розмірі 40 000, 00 доларів США строком до 13 червня 2017 року, за користування яким позичальник має сплачувати 13, 8 % річних. [PERSON] належним чином не виконував свої зобов`язання, кредит та відсотки за ним вчасно не погашав. У зв`язку з вказаним, в 2012 році ПАТ «Сведбанк» звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за вказаним кредитним договором. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 листопада 2012 року у цивільній справі № 2-2441/12 стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Сведбанк» заборгованість по кредитному договору у розмірі 423 332, 60 грн, судовий збір у розмірі 3 129, 00 грн. 28 листопада 2012 року між ПАТ «СВЕДБАНК» та ТОВ «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «ВЕКТОР ПЛЮС» укладено договір факторингу № 15, згідно з умовами якого банком на користь ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС» відступлено право вимоги, зокрема, за кредитним договором № 2621/0607/88-048 від 14 червня 2007 року. Відтак, з 28 грудня 2012 року кредитором за кредитним договором № 2621/0607/88-048 від 14 червня 2007 року стало ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС». Рішення Печерського районного суду м. Києва м. Запоріжжя 13 листопада 2012 року у цивільній справі № 2-2441/12, яким з [PERSON] стягнуто заборгованість по кредитному договору в розмірі 423 332, 60 грн, судовий збір у розмірі 3 129, 00 грн, набрало законної сили, однак станом на сьогоднішній день боржником не виконано. З урахування викладеного, позивач нарахував відповідачеві наступні суми, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року на заборгованість 426 461, 60 грн (423 332, 00 грн боргу та 3 129, 00 грн судовий збір). ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. За змістом положень статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України). Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 Цивільного кодексу України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 Цивільного кодексу України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту травеньнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і тому підлягає задоволенню. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved