Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-24 00:00:00

1.Стислий виклад вимог і аргументів учасників справи Заявник просить суд, на підставі спільної заяви чоловіка та дружини, у порядку окремого провадження, розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 19 березня 2010 року Першим Приморським Відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №80; а також встановити юридичні акти того, що відповідно до нотаріально посвідченого договору «Про проживання, виховання дитини» від 03.05.2024 місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] встановлюється який самостійно виховує дитину. Від [PERSON] окрім спільної заяви про розірвання шлюбу подана заява як від заінтересованої особи щодо згоди із встановленням наведених юридичних фактів та врахувати її знаходження, з моменту повномоштабного вторгнення російської федерації в Україну, за кордоном та її скрутне матеріальне становище вимушено-переміщеної особи , яка не має змоги а ні приїзджати до України для виховання дитини а ні надавати будь-яку матеріальну допомогу на дитину. Від заїнтересованої особи - [INFO] , заяв та клопотань до суду не надходило та представники до судових засідань не з`являлись. 2. Процесуальні дії у справі Заява надійшла до Київського районного суду м. Одеси 22.05.2024 року ( а/с 4) та оплачена судовим збором у загальному розмірі 2\~422,40 грн.(а/с 1-3). Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського районного суду м. Одеси від 22.05.2024 головуючим визначено Луняченко В.О. (а/с 20). Ухвалою від 24.05.2024 року заява прийнята до розгляду у порядку окремого провадження ( а/с 21 ). 3. Фактичні обставини, встановлені судом та оцінка доказів Як встановлено у судовому засіданні 19.03.2010 року між [PERSON] та [PERSON] Першим Приморським Відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, зареєстровано шлюб, актовий запис №80 ( оригинал свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] залучено до матеріалів справи). Згідно спільної заяви подружжя вони просять шлюб розірвати за взаємною згодою. Від шлюбу [INFO] народилась спільна донька [PERSON] , що підвтерджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Одеськім міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 28.09.2016. За змістом Договору між батьками про проживання та виховання дитини, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 03.05.2024 року та засвідченому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального коругу Сімаченко С.Л., батькі домовились що спільна донька [PERSON] , [INFO] , залишається проживати псля розірвання шлюбу із батьком із визначенням що повне забезпечення дитини покладається на батька, який не має претензій матеріального характеру до матері дитини. 4. Норми права , якими врегульовані спірні правовідносини Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема,\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини пов`язані із шлюбом та вихованням і матеріальним забезпеченням дитини врегульовані Сімейним кодексом України ( далі СК України ) . Так , згідно вимог ч.1,3,4 ст. 109 СК України, подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу після спливу одного місяця від дня подання заяви. До закінчення цього строку дружина і чоловік мають право відкликати заяву про розірвання шлюбу. 5. Обґрунтування мотивів рішення суду по кожної вимоги 5.1 Розгляд заяви про розірвання шлюбу У даному випадку суд, враховуючи наявність спільної заяви подружжя про розірвання шлюбу, надання до суду, нотаріально засвідченого, договору про те, з ким із батьків будуть проживати діти та яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей, зміст якого не порушує інтереси дитини та особисті права подружжя , з урахуванням спливу одного місяця після подання заяви , приходить до висновку що відповідна заява про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. 5.2 Визначення проживання дитини з одним з батьків після розірвання шлюбу У відповідності до вимог ч.1,4 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті ( коли місце проживання дитини визначено за рішенням суду або підтверджено висновком органів опіки та піклування). Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Таким чином, заява про зазначення у рішенні суду питання про визначення батьками місця проживання дитини, яка не досягла десяти років, шляхом укладення відповідного договору, відповідає вимогам закону. У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що відповідна заява про визначенні у рішенні суду, що що відповідно до нотаріально посвідченого договору «Про проживання, виховання дитини» від 03.05.2024 місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] встановлюється з батьком [PERSON] , [INFO] , підлягає задоволенню. 5.3 Встановлення юридичного факту того, що батько самостійно виховує та утримує дитину При визначені підсудності та можливості розгляду справи у порядку цивільного судочинства судом було застосовано правовий висновок , зазначений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року по справі N 560/17953/21. Згідно змісту\~ п.116,117\~Постанови неефективним\~є підхід\~до визначення\~юрисдикції спорів\~у судовому\~порядку про\~встановлення фактів,\~що мають\~юридичне значення,\~в залежності\~від їх\~мети звернення\~та наявності\~у заявника\~певних цивільних\~прав та\~обов`язків\~чи виникнення\~публічно-правових\~спорів із\~суб`єктами\~владних повноважень,\~оскільки це\~не сприятиме\~належному способу\~захисту порушеного\~права заявника,\~бо призведе\~до необхідності\~звертатися в\~суди різних\~юрисдикцій з\~доказуванням одних\~і тих\~же обставин,\~подій та\~фактів при\~поданні кожної\~позовної заяви. Отже, Велика Палата Верховного Суду вирішила за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у\~постанові Великої Палати від 30.01.2020 у справі N 287/167/18-ц\~(провадження N 14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі N 290/289/22-ц (провадження N 61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами\~ЦПК України. У даному випадку предметом дослідження суду є встановлення певного юридичного факту який встановлює правосуб`єктність особи як такою яка самостійно виховує неповнолітню дитину що є необхідним для застосування до заявника вимог ч.4 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ для отримання відстрочки від мобілізації, заяв з боку заінтересованих осіб про наявність спору з цього приводу або відомостей про наявність позасудового розгляду вказаного питання до суду не надходило, тому розгляд справи здійснено у порядку Цивільного процесу. Водночас відповідно до ч. 4 ст. 23\~Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ від 21 жовтня 1993 року\~передбачено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. Згідно Переліку документів, що подаються військовозобов`язаними для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» , що є додатком №5 до відповідного « Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації , на особливий період», затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16 травня 2024 року №560, визначено, що до документів, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину відносяться рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини. У постанові від 13.06.2018 за результатами розгляду справи №822/2446/17 Верховним Судом було викладено позицію про те, що сам факт розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з батьком, що передбачає обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини, тобто не встановлює статусу самостійного виховання, тому цей факт повинен встановлюватись окремо. Як встановлено судом ( зазначено у п. 3, 5.1 та 5.2 Рішення ) [PERSON] , [INFO] , є рідною донькою [PERSON] та [PERSON] , та після розірвання шлюбу між батьками, за змістом , нотаріально посвідченого, Договору , за взаємною згодою батьків, залишається проживати з батьком на його повному матеріальному утриманні. Згідно заяви заінтересованої особи матері доньки, вона проживає за кордоном та не має можливості приймати участь у вихованні дитини. Зазначені вище обставини дають змогу суду прийти до висновку про встановлення факту, який має юридичне значення, а саме того, що [PERSON] , [INFO] самостійно виховує та утримує дитину ( доньку) [PERSON] , [INFO] . \~\~

Outcome: approved