Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-17 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив зобов`язати відповідача не чинити йому перешкод у доступі та користуванні його майном: квартирою [ADDRESS] та машиномісцями №№ [NUMBER] за цією ж адресою, вирішити питання розподілу судових витрат. В обґрунтування позову вказано, що позивач є власником вищевказаного майна, набувши право власності шляхом звернення стягнення на це майно як на предмет іпотеки, оскільки позичальник (іпотекодавець) [PERSON] не повернула суму позики позикодавцеві (іпотекодержателю) [PERSON] . Однак фактично користуватися майном позивач не має можливості, оскільки відповідач чинить перешкоди у доступі до нього, що стало підставою для звернення до суду із цим позовом. Відповідач не скористалася своїм правом на подання відзиву на позов. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 15 лютого 2024 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 16 лютого 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 20 лютого 2024 року отримано відповідь з Єдиного демографічного реєстру про актуальну адресу місця реєстрації відповідача /а. с. 38/. 21 лютого 2024 року ухвалою судді у справі відкрито провадження для розгляду справи у спрощеному порядку з викликом сторін у судовому засіданні /а. с. 39-40/. 16 травня 2024 року представник позивача подав заяву про долучення доказів до матеріалів справи: копію акту про наявність перешкод у користуванні власним житлом від 09 травня 2024 року, копію протоколу Печерського УП ГУ НП у м. Києві від 09 травня 2024 року, відеозапис спроби потрапити до квартири квартирою [ADDRESS] та машиномісцями №№ [NUMBER] за цією ж адресою 09 травня 2024 року, під час якої викликався поліцейський патруль /а. с. 59-65/. Також 16 травня 2024 року позивач подав клопотання про долучення до матеріалів справи докази: копію скарги про порушення кримінального провадження відносно [PERSON] за ознаками шахрайства. 18 червня 2024 року представник позивача подав заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позов підтримує і просить задовольнити. У судове засідання позивач, його представник, враховуючи завчасно подану заяву від 18 червня 2024 року, не з`явилися. Відповідач у судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про час, дату і місце слухання справи, відзив на позов не подала. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 08 квітня 2020 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Калашовою Л. В., за номером в реєстрі 435 /а. с. 7-10/. Відповідно до п. 1.1. договору іпотеки, [PERSON] передає [PERSON] , для забезпечення виконання зобов`язання, визначеного у п. 1.2. цього договору, в іпотеку майно, наведене у п. 1.4. цього договору: квартири [ADDRESS] та машиномісця №№ [NUMBER] за цією ж адресою. Згідно з п. 1.2. договору іпотеки, основне зобов`язання існує на підставі договору позики № 1/2020 від 08 квітня 2020 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] /а. с. 11-12/. Так, [PERSON] передав у власність [PERSON] терміном до 08 квітня 2021 року грошові кошти у розмірі 672 000, 00 США. За пунктом 3 договору позики, [PERSON] зобов`язується повернути [PERSON] одержані у позику грошові кошти у порядку та умовах, передбачених цим договором. Сторони погодили, що повернення позики здійснюватиметься частинами в строки, визначені в графіку виконання зобов`язань з повернення позики: щомісячно 6 000, 00 доларів США з 08 травня 2020 року по 08 квітня 2021 року. Відповідно до п.п. 4, 5 договору позики, [PERSON] зобов`язується повернути всю позику готівкою до 08 квітня 2021 року; повернення позики (її частини) підтверджується розпискою (розписками) [PERSON] . На підтвердження факту отримання грошових коштів за договором позики в сумі 672 000, 00 доларів США, [PERSON] додатково складено та підписано розписку від 08 квітня 2020 року. Враховуючи, що [PERSON] було порушено п.п. 1, 3, 4 договору позики та не лише не повернуто позику у повному розмірі до 08 квітня 2021 року, але й порушено графік повернення боргу частинами, [PERSON] був змушений звернути стягнення на предмет іпотеки, відповідно до п. 1 договору іпотеки, як передбачено пунктом п. 1.4. договору іпотеки. 17 вересня 2020 року і повторно 11 листопада 2020 року [PERSON] направив на адресу [PERSON] засвідчену копію письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання за договором позики та договором іпотеки. 03 грудня 2020 року [PERSON] направив на адресу [PERSON] довідку, що містить відомості про основну суму боргу за договором позики. Надалі нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р. О., з врахуванням вищевказаних вимог [PERSON] , а також низки поштових документів, зі змісту яких встановлено факт отримання [PERSON] відповідних вимог та з врахуванням звіту про оцінку майна від 03 грудня 2020 року, серії ЗКБРСС346635, складного ТОВ «ЮНІАС ЕСТЕЙТ ГРУП», на підставі договору позики та договору іпотеки та у порядку вимог ст. 36 Закону України «Про іпотеку», зареєстрував 04 грудня 2020 року за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] та право власності на машиномісця № [ADDRESS] /а. с. 13, 14, 15, 16/. Таким чином, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] та право власності на машиномісця № [ADDRESS] . [PERSON] наголошує, що згодом [PERSON] почала демонструвати недобросовісну поведінку, направлену на створення перешкод [PERSON] у користуванні відповідним майном: квартирою, машиномісцями, а саме відмовилася добровільно передати ключі від квартири, створено сварку, застосовано психологічний тиск, на ґрунті розпачу від втрати свого майна, вдалася до погроз, довелося викликати поліцейський патруль, з метою отримання доступу до власного майна, що підтверджується наданими доказами, зокрема протоколом огляду місця події від 09 травня 2024 року, складеним дізнавачем відділу дізнання Печерського УП ГУ НП України у м. Києві Бартощуком О. В., відеозаписом цього огляду місця події. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі гарантується окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року). Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з частинами першою, другою статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 Цивільного кодексу України). Положеннями статті 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма права визначає право власника майна, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для надання захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом існування перешкод у користуванні власником своїм майном. При цьому не має значення, ким саме створюється порушення права та з яких підстав. Враховуючи, що судом встановлено, що відповідач чинить перешкоди у користуванні належним позивачу майном, відповідач не допускає позивача до квартири та машиномісць, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у спосіб, визначений власне позивачем. ІV. Розподіл судових витрат. Згідно з приписами статті 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 3 028, 00 грн покладаються на відповідача, оскільки позов судом задовольняється у повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial