Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-13 00:00:00

13.06.2014 року [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно до [PERSON] . В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивачками з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, зазначено, що [INFO] помер [PERSON] , залишивши після себе спадкове майно у вигляді земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивачки у справі є дружиною та рідною дочкою спадкодавця [PERSON] . 16.07.2011 року [PERSON] було здійснено заповіт на свого старшого брата [PERSON] . Зазначений заповіт є незаконним та підлягає визнанню недійсним, оскільки померлий [PERSON] не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Зазначене обумовлено тим, що [PERSON] зловживав алкогольними напоями на постійній основі, останні 5-7 років життя страждав на провали в пам`яті, не проходив жодного лікування щодо свого психічного стану, оскільки фактично постійно перебував в стані алкогольного сп`яніння. Крім того, на момент складання заповіту, [PERSON] знаходився у неврологічному відділенні Київської міської клінічної лікарні № 18 з діагнозом інсульт. Протягом останніх п`яти років життя, померлий переніс два інсульти, мав інвалідність. Просили визнати вчинений 16.07.2011 року [PERSON] заповіт недійсним у зв`язку з недієздатністю [PERSON] 24.07.2014 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Калініченко Л.С., після усунення недоліків, постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі. 20.04.2015 року Голосіївським районним судом м. Києва в судовому засіданні постановлено протокольну ухвалу про залучення до участі у справі третіх осіб ГТУЮ у м. Києві та [PERSON] . У зв`язку із закінченням 28.12.2015 року п`ятирічного строку повноважень у судді Голосіївського районного суду м. Києва Калініченко Л.С., на підставі п. 6.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу у Голосіївському районному суді м. Києва, затверджених рішенням зборів суддів Голосіївського районного суду м. Києва від 22.12.2015 року, призначено повторний автоматизований розподіл цивільної справи № 752/9408/14-ц, що була розподілена у провадження судді Голосіївського районного суду м. Києва Калініченко Л.С. та є нерозглянутою станом на 28.12.2015 року. Відповідно до автоматизованого розподілу справ у Голосіївському районному суді м. Києва, справа передана до провадження судді Плахотнюк К.Г. 21.01.2016 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про прийняття справи до свого провадження. 23.03.2016 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про витребування доказів. 16.11.2017 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. 17.09.2018 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про відновлення провадження у справі. 16.01.2019 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про витребування доказів. 30.08.2019 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про витребування доказів. 22.04.2020 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. 14.09.2020 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про відновлення провадження у справі. 12.07.2022 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про витребування доказів. 04.07.2023 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвали про витребування доказів та залучення до участі у справі правонаступника померлого відповідача [PERSON] - [PERSON] 07.03.2024 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвали про залучення до участі у справі правонаступника померлого відповідача [PERSON] - [PERSON] .. У судовому засіданні сторони та треті особи відсутні. Сторони у справі про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, подали заяву про завершення розгляду справи за їх відсутності. Представник позивачок - адвокат Пізняхівський Ф.М. просив задовольнити позов, представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - адвокат Ванін В.В. просив відмовити в задоволенні позову. Третя особа ГТУЮ у м. Києві, явку свого представника в судове засідання не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, направили на адресу суду письмові пояснення, просили вирішити справу відповідно до вимог закону. Третя особа [PERSON] , про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Врахувавши думку учасників судового розгляду справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] ( а.с. 18 тому №1). За життя, а саме 16.07.2011 року [PERSON] склав заповіт, відповідно до змісту якого все своє майно заповів своєму ж старшому брату [PERSON] (а.с. 7 тому №1). Звертаючись до суду з позовом, позивачки зазначають, що заповіт є незаконним та підлягає визнанню недійсним, оскільки померлий [PERSON] не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Зазначене обумовлено тим, що померлий зловживав алкогольними напоями на постійній основі, останні 5-7 років життя страждав на провали в пам`яті, не проходив жодного лікування щодо свого психічного стану, оскільки фактично постійно перебував в стані алкогольного сп`яніння. Крім того, на момент складання заповіту, [PERSON] знаходився у неврологічному відділенні Київської міської клінічної лікарні № 18 з діагнозом інсульт. Протягом останніх п`яти років життя, померлий переніс два інсульти, мав інвалідність, а тому на момент складання заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Відповідач [PERSON] , будучи присутнім у судовому засіданні 22.09.2016 року, заперечував проти позову з тих підстав, що його покійний брат повною мірою усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, зокрема, і на момент складання заповіту на його ім`я. Покійний [PERSON] був ображений на свою дружину та дочку через те, що останні не годували його, не допомагали прати та прасувати одяг, забирали кошти з його пенсії. Натомість, [PERSON] постійно знаходився у нього дома, до себе ходив лише ночувати, вони разом снідали, він відвозив брата в лікарню за необхідності, купував йому ліки, вони мали хороші стосунки. [PERSON] вживав алкогольні напої, але не мав з цим проблем у вигляді залежності. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] показали суду, що були присутні при складанні заповіту [PERSON] , оскільки останній через проблеми зі здоров`ям погано володів правою рукою і не міг власноруч розписатися у заповіті, що вони зробили за нього. Однак, будь-яких ознак, що [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій на момент вчинення заповіту, вони не помітили. Зазначили, що знають обох братів та можуть охарактеризувати їх, як звичайних, нормальних людей, які мали гарні стосунки між собою. [PERSON] був цікавою та компанійською людиною, однак засмучувався через те, що його покинула його сім`я, а саме дружина та дочка. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] показали суду, що [PERSON] зловживав спиртними напоями, однак мав непогані стосунки з дружиною, дуже любив дочку, тому, на їх думку, є дивним те, що заповіт склав на брата. Також зазначили, що [PERSON] погано впливав на [PERSON] , а саме налаштовував його проти дружини. Останні роки життя [PERSON] мав проблеми зі здоров`ям у вигляді інсультів, а за тиждень до смерті, коли [PERSON] навідувала його в лікарні, навіть, не впізнав її, хоча вона є племінницею позивачки [PERSON] та сестрою позивачки [PERSON] і з родиною, в тому числі, померлим, спілкувалася постійно і бувала у них вдома. Відповідно до ст. ст. 1233, 1247, ч. 2 ст. 1254 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача; заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 ЦК України). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України; заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч. 2 ст. 1257 ЦК України). Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, визначенні у статті 225 ЦК України. Частинами першою, другою цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правила ст. 225 ЦК України, поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20.06.2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 12.09.2018 року у справі № 522/25597/13-ц, від 18.09.2019 року у справі № 311/3823/15, від 03.02.2022 року у справі № 520/8118/17, від 23.11.2022 року у справі № 368/953/19. Правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове зворушення тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу. Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення правочину не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. З наведеного вище очевидно, що для виконання покладеного на позивача обов`язку доказування обґрунтованості своїх позовних вимог обов`язковим є проведення посмертної судово-психіатричної експертизи. Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11.11.2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що висновок судово-психіатричної експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях. Аналогічна правова позиція викладена 13.09.2023 року Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 370/2951/14-ц, провадження № 61-11460 св 22 (ЄДРСРУ № 113527185). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України від 29.02.2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17.09.2014 року у справі № 6-131цс14 та підтриманим 01.06.2023 року Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 696/220/21, провадження № 61-2354св23 (ЄДРСРУ № 111430836), а також 19.10.2023 року Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 607/22488/20, провадження № 61-10826св23 (ЄДРСРУ № 114322858). Як видно зі змісту висновку судово-психіатричного експерта у відношенні [PERSON] , виконаного Київським міським центром судово-психіатричної експертизи, на виконання ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 22.04.2020 року, де перед експертом було поставлено наступні питання: чи страждав [PERSON] , [INFO] , на період складання заповіту (16.07.2011 року), якими-небудь психічними розладами; якщо так, то якими саме, та чи міг [PERSON] , [INFO] , у зазначений період (16.07.2011 року) за своїм психічним станом усвідомлювати сповна значення своїх дій та керувати ними, судовий експерт дійшов таких висновків: на період складання заповіту 16.07.2011 року [PERSON] виявляв ознаки органічного ураження головного мозку поєднаного (судинного, інтоксикаційного, атрофічного) ґенезу з інтелектуально-мнестичним зниженням, церебрастенічним синдромом (F06.8 - згідно з Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду). На період складання заповіту 16.07..2011 року [PERSON] за психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. (а.с.2-14 тому №3). Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ст. 77, ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). Відтак, судом встановлено, що на момент вчинення заповіту, [PERSON] за своїм психічним станом сповна усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, а тому підстави для визнання складеного ним 16.07.2011 року заповіту недійсним, відсутні. З огляду на вище викладене, позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , треті особи ГТУЮ у м. Києві, [PERSON] про визнання заповіту недійсним, не підлягають задоволенню судом. За правилами ст. 141 ЦПК України, підстави для розподілу судових витрат відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed