Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-19 00:00:00

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС» (далі ПАТ «СК «АРКС») в особі представника Сечко С.В. звернулось до суду із вказаною позовною заявою в обґрунтування якої зазначили, що 22.07.2021 року о 08 год. 40 хв. у м. Харкові на перехресті вул. Петра Болбочана та Полтавський шлях, відбулось ДТП за участю автомобіля марки «Mercedes» д.н.з. [NUMBER] та автомобіля «Volkswagen» д.н.з. [NUMBER] , який належить [PERSON] . Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Вина відповідача в скоєнні зазначеної ДТП підтверджується постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 28.09.2021 року. На момент ДТП майнові інтереси власника автомобіля «Volkswagen» д.н.з. [NUMBER] були застраховані в ПРАТ «СК «АРКС» попередня назва АТ «СК «АХА Страхування» Договором добровільного страхування наземного транспорту №125230а0хм від 08.10.2020 року. На відстави заяви власника транспортного засобу «Volkswagen» д.н.з. [NUMBER] про дорожньо-транспорту пригоду, ПАТ «СК «АРКС» було здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 25745 грн. 45 коп. На момент ДТП цивільна правова відповідальність власника автомобіля «Mercedes», д.н.з. [NUMBER] була застрахована в ТДВ СК «Гардіан» полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР5012364, у зв`язку з чим, ТДВ СК «Гардіан» здійснило виплату страхового відшкодування на рахунок ПАТ «СК «АРКС» в розмірі 17248 грн. 58 коп. Таким чином, різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням становить 8496 грн. 87 коп., яку позивач просив стягнути з відповідача [PERSON] на його користь, разом зі сплаченим судовим збором в сумі 3028 грн. 00 коп. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30.04.2024 року справу прийнято до провадження та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглядати справу за його відсутності на підставі наявних в матеріалах справи доказів, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Заяв, клопотань до суду не надходило. Відповідно до ч. 2 ст.\~191\~ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Беручи до уваги ч. 1 ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод Ради Європи від 04.11.1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч. 4 ст.\~223\~ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини. Частиною 1 ст.\~2\~ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15\~ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Статтями 10, 81\~ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Частиною 1 ст.\~11\~ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Судом встановлено, що 22.07.2021 року о 08 год. 40 хв. у м. Харків, на перехресті вул. Петра Болбочана та Полтавський шлях, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Mercedes», д.н.з. [NUMBER] власником якого є [PERSON] та автомобіля «Volkswagen» д.н.з. [NUMBER] , який належить [PERSON] . Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 28.09.2021 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 грн. 00 коп. (а.с. 4-5). В результаті ДТП було пошкоджено автомобіль «Volkswagen», державний номерний знак [NUMBER] , власником якого є [PERSON] . Судом встановлено, що 08.10.2020 року між ПАТ «Страхова компанія «АРКС» та\~ [PERSON] \~було укладено\~договір добровільного страхування наземного транспорту за №125230а0хм, відповідно до умов якого було застраховано транспортний засіб\~«Volkswagen», державний номерний знак [NUMBER] (а.с.6-13). Страхувальник звернувся до ПАТ «Страхова компанія «АРКС» з повідомленням про настання події, що має ознаки страхового випадку та заявою на виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування транспортного засобу (а.с. 16-17). Згідно розглянутої заяви власника пошкодженого транспортного засобу, автомобіля марки «Volkswagen», державний номерний знак [NUMBER] , дану дорожньо-транспортну пригоду було визнано страховим випадком, на підставі акту огляду транспортного засобу по справі №1.003.21.0017456; рахунку № ADZN060117-01 від 27.07.2021 року; ремонтної калькуляції № 1.003.21.0 від 27.07.2021 року; страхового акту № ARX2841223 від 01.08.2021 року; розрахунку страхового відшкодування ПАТ «СК «АРКС» було здійснено виплату страхового відшкодування на користь власника автомобіля «Volkswagen», д.н.з. [NUMBER] в розмірі 25745 грн. 45 коп.(а.с. 18-25). Судом встановлено, що на момент ДТП цивільна правова відповідальність власника автомобіля «Mercedes», д.н.з. [NUMBER] була застрахована в ТДВ СК «Гардіан». На підставі полісу №АР5012364 ТДВ СК «Гардіан» здійснило виплату страхового відшкодування на рахунок позивача в сумі 17248 грн. 58 коп., вказане підтверджується платіжним дорученням №5535 від 12.07.2022 року (а.с.3, 27). Згідно зі ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до ст. 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Згідно з ч. 1, 2 ст.1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. На підставі ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Різницю між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням виплаченим страховиком у розмирі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні повинні сплачувати особи, з вини якої настав страхований випадок, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування ( страхової виплати). Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Таким чином, різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням становить 8496 грн. 87 коп. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року у справі №755/18006/15-ц зробила висновок про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором абоЗаконом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) підтвердила зазначений висновок, вказавши, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений устатті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положеньстатті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника. Іншої норми, яка визначала б особливості відповідальності осіб, що застрахували свою цивільну відповідальність, углаві 82ЦК Українинемає. Тому частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Також у цій постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку ВСУ щодо абсолютності права потерпілого в ДТП на відшкодування шкоди її заподіювачем, визначивши, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених законом випадках - МТСБУ), та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за законом не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована, розмір завданої шкоди потерпілому був повністю відшкодований страховиком, а різницю між фактичною вартістю ремонту та страховим відшкодуванням відповідачем не було сплачено, суд вважає вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, у разі задоволенні позовних, суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 993, 1194 ЦК України, ст. ст. 3, 5, 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. 27 Закону України «Про страхування» та

Outcome: approved