Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Богодухівська міська рада Харківської області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, мотивуючи тим, що 19 березня 2011 року між ними Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Богодухівського районного управління юстиції Харківської області зареєстровано шлюб, актовий запис №29. Від шлюбу сторони мають двох дітей - сина [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . Просив шлюб розірвати. Визначити місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] з батьком, тобто з [PERSON] . Позивач свої вимоги мотивує тим, що підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що у сторін спільні інтереси з відповідачем, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. Вони втратили почуття любові т а поваги один до одного. Спільного господарства не ведуть. Подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе, як неможливе і примирення між ними. Позивач вважає, що їх з відповідачем шлюб фактично припинив існування, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить його інтересам, в зв`язку з чим він наполягає на розірванні шлюбу. Також зазначив, що на даний час між ними має місце спір про місце проживання дітей. Позивач має роботу, самостійний дохід і постійне місце проживання. Спиртними напоями він не зловживає, за місцем проживання характеризується позитивно, добре відноситься до обох дітей, але має намір визначити місце проживання з ним лише одного з них, а саме: [PERSON] , [INFO] . При цьому зазначає, що його колишня дружина ніде не працює, не має самостійного доходу, майже не займається вихованням сина. За таких умов, на його думку, сину буде краще з ним. Позивач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений, надав заяву, відповідно до змісту якої просив розгляд цивільної справи проводити за його відсутності, зазначив, що на задоволенні позовних вимог наполягає, просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена, згідно змісту наданого нею відзиву, зазначила, що спільне життя та ведення спільного господарства між ним в подальшому неможливо. Уточнила, що проти позовних вимог [PERSON] не заперечує та просить суд розірвати шлюб, укладений 19 березня 2011 року та визначити місце проживання сина - [PERSON] , [INFO] з батьком, тобто з [PERSON] . Представник третьої особи в судове засідання не з«явилася, надала заяву, відповідно до змісту якої просила справу розглядати за її відсутності, уточнила, що проти позовних вимог та їх задоволення не заперечує. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Суд встановив, що з 19 березня 2011 року сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, мають спільних дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . При цьому, суд, дослідивши матеріали справи, враховуючи, що сторони не підтримують шлюбних відносин, проживають окремо, за наданий термін на примирення не помирилися, вважає що збереження сім`ї неможливе, крім того, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, в зв`язку з чим позовні вимоги в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Згідно ч.2 ст.112 СК України «Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них». Також, суд зазначає, що в судовому засіданні, яке відбулося раніше, з участю позивача, останній пояснив, що вони з дружиною мають двох дітей, разом визначили та дійшли спільної згоди, що старший син буде проживати з дружиною, а молодший син з ним. Ці факти визнаються сторонами та підтверджуються наданим відповідачем свідоцтвом про шлюб, копією свідоцтва про народження, відзивом, згідно якого відповідач не заперечує проти визначення місця проживання сина - [PERSON] , [INFO] з батьком та заявами відповідача від 22 лютого 2024 року, 20 березня 2024 року, 19 травня 2024 року та 10 червня 2024 року, згідно яких заперечень проти позову вона не має. З встановлених обставин вбачається, що правовідносини є сімейними й врегульовані ст.ст. 141, 160, 161 СК України та пов`язаними нормами, які наведені нижче. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно до ч.3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч.2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно з положеннями ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Згідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Наведені норми у своїй сукупності вказують на те, що дитина має право жити з батьками, має право на гармонійний розвиток в належних умовах. Батьки зобов`язані забезпечити дитині відповідні умови. В залежності від віку дитини спочатку місце проживання визначається законом з батьками, потім за їх спільною згодою. За відсутності згоди, щодо визначення місця проживання дитини до чотирнадцяти років спір може бути вирішений судом. Наведені норми та встановлені обставини вказують на те, що між сторонами не існувало та на даний час не існує спору щодо визначення місця проживання дитини - сина [PERSON] , [INFO] (що також вбачається із змісту відзиву та заяв, які надіслала на адресу суду відповідач). Частиною 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. За положеннями ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Поданий органом опіки та піклування висновок хоча і містить посилання за доцільне визначити місце проживання дитини з батьком, проте судом до уваги не приймається адже як встановлено судом, спору між сторонами немає. Також слід зазначити, що із змісту Висновку вбачається, що його складено на підставі бесіди лише з батьком дитини, без врахування думки матері та думки самої дитини, яка досягла 12 річного віку. Встановлені обставини та наведені у сукупності положення закону вказують на те, що між сторонами не існує спору щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, сторони самі визначили, що їх син [PERSON] буде проживати з батьком, для чого жодних перешкод не наведено та в судовому засіданні не встановлено. Тим самим, ні права позивача ні права дитини в цій частині не порушені та між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини. За положеннями ст.ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З урахуванням встановлених обставин, на підставі досліджених доказів суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, оскільки вимога про визначення місця проживання дитини заявлена позивачем передчасно, так як зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини. За наведених обставин, в задоволенні позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини з батьком слід відмовити.

Outcome: partial