Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з Державного підприємства «Торецьквугілля» моральну шкоду, отриману внаслідок професійного захворювання, спричиненого умовами виробництва, у розмірі 55000,00 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що з відповідачем, ДП «шахта «Центральна» ДП «Торецьквугілля», він перебував у трудових відносинах з 04.02.2002 по 26.09.2004, з 28.11.2005 по 11.08.2007, з 28.12.2009 по 11.01.2016, з 16.02.20216 по 01.09.2023 в якості прохідника підземного 5р., гірничого майстра підземного. 01.09.2023 звільнений за станом здоров`я згідно висновку МСЕК, п. 2 ст. 40 КЗпП України (наказ № 94 від 01.09.2023). За час роботи на шахті позивач одержав профзахворювання - хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість, з легким ступенем зниження слуху 2 ст., хронічна радикулопатія L5, S1 в стадії загострення з вираженими статико динамічними порушеннями, м`язово-тонічним та больовим синдромами. Факт отримання зазначених захворювань підтверджений медичним висновком Клінікою професійних захворювань «Інститутом медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної Академії медичних наук України» № 2340 від 16.08.2023. Відповідно до довідки серії 12 ААА № 120457 від 04.10.2023 обласної профпатологічної МСЕК м. Краматорськ позивачу встановлено 55% втрати працездатності з 29.09.2023. Згідно з довідкою міжрайонної травматологічної МСЕК, та витягом з акту огляду МСЕК позивач визнаний інвалідом 3-ї групи по профзахворюванню. Актом розслідування хронічного професійного захворювання № б/н від 22.09.2023 встановлено, що причиною та обставинами профзахворювання є недосконалість технологічного процесу (зокрема, через генерацію локальної вібрації під час роботи з перфоратором та відбійним молотком, через неможливість механізації та автоматизації певних видів робіт, у т.ч. підіймання, перенесення, встановлення сегментів метало арочного кріплення, що б унеможливлювало або зводило до мінімуму важку ручну працю), у зв`язку з незабезпеченістю засобами індивідуального захисту від локальної вібрації і протирадикулітним поясом [PERSON] виконував роботи в умовах значних фізичних навантажень, вимушеної робочої пози, вимушених нахилів тулуба, що перевищували допустимі параметри. У зв`язку з отриманими профзахворюванням фізичний стан позивача погіршився (періодичний біль у руках, ногах, тулубі, задуха при помірному фізичному навантаженні, підвищення артеріального тиску, пітливість, загальна слабкість). Тільки за 2022-2024 позивач декілька разів пройшов курс лікування в міському та обласному лікувальних установах. Після отримання інвалідності по профзахворюванню позивач відчуває моральні страждання, які виражаються в порушенні його ритму і укладу життя, порушені нормальні життєві зв`язки і відносини з родичами. Позивач відчуває себе неповноцінною людиною через свою підвищеної нервозності, з`явилося почуття страху за життя і здоров`я, яке з кожним днем погіршується. Отримане захворювання позбавило його можливості займатися улюбленою справою. Позивач зазначає, що доставляє незручності близьким, рідним людям своїм погіршенням здоров`ям, своєю нервозністю, моральні страждання посилюються з кожним днем. Лікування дає слабкі результати, для відновлення нормальних життєвих відносин необхідні додаткові умови та матеріальні кошти. Наведене стало приводом для звернення позивача до суду за захистом порушеного права шляхом відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з професійним захворюванням, спричиненим умовами виробництва, у розмірі 55000,00 грн. Позивач до судового засідання не прибув, у позовній заяві просив розглянути справу за його відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представником відповідача до суду надано письмову заяву від 22.05.2024 про розгляд справи за його відсутності з урахуванням письмового відзиву на позов. У свою чергу, у письмовому відзиві на позов від 22.05.2024 відповідач позовні вимоги не визнає. В задоволенні позову просить відмовити з тих підстав, що позивачем не обґрунтовано наявності моральної шкоди у 55000,00 гривень, та не наведено у позові будь-яких розрахунків на підтвердження такої суми. Дослідив наявні у справі матеріали, надав правову оцінку наявним у справі доказам, судом встановлені такі обставини та відповідні правовідносини: З ДП «шахта «Центральна» ДП «Торецьквугілля» позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з 04.02.2002 по 26.09.2004, з 28.11.2005 по 11.08.2007, з 28.12.2009 по 11.01.2016, з 16.02.20216 по 01.09.2023 в якості прохідника підземного 5р., гірничого майстра підземного з повним робочим днем на підземній роботі, що підтверджується записами в його трудовій книжці. 01.09.2023 [PERSON] звільнений з ДП «шахта «Центральна» ДП «Торецьквугілля» за станом здоров`я, на підставі п. 2 ст.40 КЗпП України.(наказ № 94 від 01.09.2023). За час роботи на шахті позивач одержав профзахворювання - хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість, з легким ступенем зниження слуху 2 ст., хронічна радикулопатія L5, S1 в стадії загострення з вираженими статико динамічними порушеннями, м`язово-тонічним та больовим синдромами. Факт отримання зазначених захворювань підтверджений медичним висновком Клінікою професійних захворювань «Інститутом медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної Академії медичних наук України» № 2340 від 16.08.2023. Відповідно до виписки з акту огляду МСЕК до довідки серії 12 ААА № 120457 від 04.10.2023 МСЕК м. Слов`янськ позивачу встановлено 55% втрати працездатності з 29.09.2023. Згідно з довідкою до акту огляду МСЕК позивач визнаний людиною з інвалідністю 3-ї групи по профзахворюванню. Актом розслідування хронічного професійного захворювання № б/н від 22.09.2023 встановлено, що причиною та обставинами профзахворювання є недосконалість технологічного процесу (зокрема, через генерацію локальної вібрації під час роботи з перфоратором та відбійним молотком, через неможливість механізації та автоматизації певних видів робіт, у т.ч. підіймання, перенесення, встановлення сегментів метало арочного кріплення, що б унеможливлювало або зводило до мінімуму важку ручну працю), у зв`язку з незабезпеченістю засобами індивідуального захисту від локальної вібрації і протирадикулітним поясом [PERSON] виконував роботи в умовах значних фізичних навантажень, вимушеної робочої пози, вимушених нахилів тулуба, що перевищували допустимі параметри. Усі ці фактори в сукупності призвели до встановлення позивачу професійних захворювань та встановлення ступеня втрати працездатності на рівні 55%. Ці ж обставини знайшли своє підтвердження у акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання складеного 22 вересня 2023 року. У зв`язку із отриманими професійними захворюваннями стан здоров`я [PERSON] суттєво погіршився, що призвело до фізичних та моральних страждань. Постійні фізичні болі призвели до періодичного болю у руках, ногах, тулубі, відчуття задухи при помірному фізичному навантаженні, підвищення артеріального тиску, пітливості, загальної слабкості. Наслідки отриманих професійних захворювань спричинили вимушені зміни у його житті, оскільки за станом здоров`я позивач не має можливості реалізувати свої звички та бажання, інтереси та плани на майбутнє. При вирішенні цього спору, суд виходив з такого: правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ст. 237-1 КЗпП України, згідно з якою відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У свою чергу, в рішенні Конституційного суду України від 08 жовтня 2008 року зазначено, що ст.\~1167\~ЦК України та ст.\~237-1\~КЗпП України застрахованим громадянам, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов`язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам ст. 22 Конституції України. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. В пункті 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року №1-9/2004 у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України\~«Про загальнообов`язкове\~державне соціальне\~страхування від\~нещасного випадку\~на виробництві\~та професійного\~захворювання,\~які спричинили\~втрату працездатності» (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування) зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні і фізичні страждання. На підтвердження факту ушкодження здоров`я позивачем було надано довідку МСЕК від 04.10.2023, згідно з якою йому безстроково встановлена третя група інвалідності. Пунктом 22 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~практику розгляду\~судами цивільних\~справ за\~позовами про\~відшкодування шкоди»\~№ 6\~від 27\~березня 1992\~року передбачено, що суми на відшкодування шкоди (страхові виплати) мають присуджуватись потерпілому з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дня встановлення професійного захворювання. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. За ст. ст. 6, 13 Закону України «Про охорону праці», безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Ураховуючи зазначені вище положення Конституції України та КЗпП України, підприємство мало створити позивачу, як і іншим працівникам, належні небезпечні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань або іншого пошкодження здоров`я були неможливими. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1\~цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 21 липня 2021 року у справі № 303/5205/18. Сукупність проаналізованих та досліджених в судовому засіданні доказів дає можливість суду дійти висновку про те, що ушкодження здоров`я на виробництві спричинило позивачу моральну шкоду, яка полягає в фізичному болю та в моральних переживаннях, що призвело до змін звичайного образу життя та потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року, провадження № 14-463цс18. Необхідно зазначити при цьому, що моральну шкоду неможливо відшкодувати в повному обсязі, адже відсутні точні критерії майнового виразу душевного болю, спокою. Отже, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням та матиме суто умовний вираз. Тобто, при визначенні розміру моральної шкоди суди повинні керуватися вимогами розумності та справедливості, на чому наголошує Верховний Суд в постановах від 14.02.2018 року у справі № 686/10520/15-ц, від 08.05.2018 року у справі №638/9035/16-ц, від 14.11.2018 року у справі № 487/2120/16. Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на те, що визначення розміру моральної шкоди позивачем 55000,00 грн. є необґрунтованим та не підтверджено жодними розрахунками, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки діючим законодавством не передбачено будь-яких методик розрахунку при визначенні розміру моральної шкоди. Розмір визначається у кожному конкретному випадку окремо. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини «STANKOV v. BULGARIA», № 68490/01, від 12 липня 2007 року). Об`єднана палата Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду нагадує, що в постанові 01 березня 2021 року в справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18) вказано, що «за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди». Таким чином, з урахуванням ступеня та глибини моральних страждань позивача, враховуючи те, що внаслідок небезпечних умов виробництва з вини відповідача у позивача виникло професійне захворювання, звільнення з підприємства - відповідача за станом здоров`я, значну втрату позивачем працездатності (55%),

Outcome: approved