Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-25 00:00:00

02.11.2020 позивач звернувся до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовом до Департаменту патрульної поліції та Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 25.10.2020, близько 10 години, він керував належним йому автомобілем по дорозі Житомир - Чернівці з міста Хотина Чернівецької області, в напрямку села Жванець Хмельницької області та буксирував причіп з надувним гумовим човном. На посту патрульної поліції, при в`їзді в село Атаки Хотинського району, його зупинили працівники поліції з вимогою про пред`явлення документів та огляду багажного відділення автомобіля. Вважає ці дії неправомірними та зазначає, що був змушений звернутися по допомогу, зателефонувавши на номер 102 і повідомити про перевищення працівниками поліції їх службових повноважень та до адвоката Рязанова Л.Г., з приїздом яких інспектор поліції, що його зупинив, заявив, що скасовує обмеження його пересування. Позивач вказує, що протиправними діями поліцейського йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього. Зазначає, що у зв`язку з пережитим стресом, він ще протягом тривалого часу не міг заспокоїтися, вихідний день було зіпсовано. Вказує, що він завжди дотримувався ПДР, за таких обставин відчуває приниження. З огляду на вищевикладене, [PERSON] вважає, що такими діями працівників поліції йому завдано моральних страждань, розмір моральної шкоди визначив у сумі 30 000, 00 грн. та 2000 грн матеріальної шкоди за послуги адвоката, які просить стягнути з держави. Ухвалою судді Хотинського районного суду Чернівецької області від 4.11.2020 позовну заяву [PERSON] до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди передано на розгляд Солом`янському районному суду м. Києва. Ухвалою суду від 16 листопада 2020 року в справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачам копію позовної заяви з додатками. Відповідачам був наданий строк для надання відзиву. 18 травня 2021 року до суду надійшов відзив Департаменту Патрульної поліції, поданий представником, у якому проти позову заперечував та зазначив, що позивач був зупинений на підставі п.4 ч.І ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію», оскільки зовнішні ознаки транспортного засобу позивача відповідали ознакам транспортного засобу, що перебуває у розшуку. Після зупинки транспортного засобу поліцейський прийняв рішення перевірити документи позивача, а також здійснити поверхневу перевірку транспортного засобу на підставі ч.4 ст. 34 Закону України «Про Національну поліцію». Зазначив, що поверхнева перевірка речі або транспортного засобу здійснюється шляхом візуального огляду речі та/або транспортного засобу або візуального огляду салону та багажника транспортного засобу. Поліцейський при здійсненні поверхневої перевірки має право вимагати відкрити кришку багажника та/або двері салону. Позивач довгий час відмовлявся виконати законні вимоги поліцейського, що призвело до конфліктної ситуації та значно продовжило звичний час спілкування поліцейського з водієм. За результатами такого спілкування стосовно позивача жодних матеріалів не складалося. Жодне рішення або дія патрульних поліцейських управління патрульної поліції в Чернівецькій області не була визнана незаконною в дисциплінарному, адміністративному або кримінальному порядку. Вважає, що усі твердження позивача щодо незаконності дій поліцейських грунтуються виключно на припущеннях та власних уявленнях про справедливість. Посадову особу, чиї дії позивач вважає незаконними відносно себе він не ідентифікує. Отже, відповідач позбавлений можливості надати докази щодо правомірності дій конкретної посадової особи управління патрульної поліції в Чернівецькій області З цієї точки зору, у спірних правовідносинах відсутній сам факт протиправної дії або бездіяльності посадової або службової особи органу державної влади (Відповідача) при здійсненні ним своїх повноважень, внаслідок якої позивач, на його думку, зазнав майнової та моральної шкоди. Просить у позові відмовити. 23 червня 2021 року до суду надійшов відзив Державної казначейської служби України, поданий представником, у якому проти позову заперечував та зазначив, що як випливає зі змісту позову, Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдавало, то відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства Казначейство не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. У постанові Касаційного цивільного суду від 06.02.2019 по справі N 199/6713/14-ц викладено наступну позицію Верховного Суду: Суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги та дійшли помилкового висновку про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди та судових витрат безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку. Також вказав, що у даному випадку відсутній один з обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення - факт наявності рішення щодо незаконності дій чи бездіяльності відповідачів без якого державний орган неможливо притягнути до відповідальності та зобов`язати відшкодувати шкоду. Просив у позові відмовити. Ухвалою суду від 26.06.2024 відмовлено позивачу у витребуванні доказів. Оскільки справа розглядалась в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін, сторони в судове засідання не викликались. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. Позивач, звертаючись до суду з позовом до відповідача зазначає, що 25.10.2020, близько 10 години, він керував належним йому автомобілем по дорозі Житомир - Чернівці з міста Хотина Чернівецької області, в напрямку села Жванець Хмельницької області та буксирував причіп з надувним гумовим човном. На посту патрульної поліції, при в`їзді в село Атаки Хотинського району його зупинили працівники поліції з вимогою про пред`явлення документів та огляду багажного відділення автомобіля. Вважає ці дії неправомірними та зазначає, що був змушений звернутися по допомогу, зателефонувавши на номер 102 і повідомити про перевищення працівниками поліції їх службових повноважень та до адвоката Рязанова Л.Г., з приїздом яких інспектор поліції, що його зупинив заявив, що скасовує обмеження його пересування. Позивач вказує, що протиправними діями поліцейського йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього. Зазначає, що у зв`язку з пережитим стресом, він ще протягом тривалого часу не міг заспокоїтися, вихідний день було зіпсовано. Послався, що він завжди дотримувався ПДР, за таких обставин відчуває приниження . На що суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Вбачається, що неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Вимога ефективності судового захисту, закріплена в національному законодавстві, перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява № 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно. Відповідно до ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України). Згідно з вимогами статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Зазначена норма встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також інших умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку між такою поведінкою і завданою шкодою та вини заподіювача (крім випадків відповідальності без вини). Шкода, завдана фізичні особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). Разом з тим, суд враховує, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. При цьому суд виходить з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст.ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Як зазначено в постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 750/6330/17 (провадження № К/9901/37372/18) у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування. Крім того, що стосується її розміру, то відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд зазначає, що підставою для відшкодування шкоди у цій справі позивач зазначає неправомірну, з його точки зору, поведінку відповідача, яка полягала у безпідставному зупиненні його працівником поліції та перевірки автомобіля при відсутності порушення правил дорожнього руху та у зв`язку з цим заподіяння йому шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог. Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача. Це положення є одним із основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності. Відповідно статті 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судове рішення не може грунтуватися на припущеннях. Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно зі ст.263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Будь-яких доказів, визначених ст.ст.76, 80 ЦПК України, які б свідчили про те, що інспектор патрульної поліції дів неправомірно, позивач не надав. Що стосується доданих до позову відеофайлів, то судом до уваги не приймаються, оскільки не відповідають вимогам ст. 100 ЦПК України. Так згідно ст. 100 ЦПК України ( в редакції, що діяла на момент звернення з позовом) електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Вказані відео файли електронним цифровим підписом не засвідчені. Матеріали справи не містять належних та достатніх доказів, згідно яких було б можливо встановити факт порушення прав позивача та заподіяння у зв`язку з цим моральної шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень. Не встановлено таких і судом. Твердження позивача про те, що дії інспектора патрульної поліції не відповідали вимогам діючого законодавства, тобто були неправомірні, недоведені. Ураховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог позивачем щодо моральної шкоди, оскільки до судом не встановлено незаконність рішень, дій чи бездіяльності посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень На підставі викладеного позовні вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди у сумі 30 000, 00 грн. задоволенню не підлягають. Узв`язку з відмовою у позові з позивача на підставі п.2 ч.2 ст. 141ЦПК України підлягає стягненню судовий збір у сумі 2102 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved