Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-13 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач 23 лютого 2024 року звернувся до Сихівського районного суду м.Львова з позовом у порядку цивільного судочинства, в якому просить: \~ \~ \~ \~розірвати шлюб з відповідачем, покликаючись на припинення сімейних стосунків; \~ \~ \~ \~залишити на самостійному вихованні та проживанні малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , разом з батьком позивачем, а малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - відповідачем. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями таку передано на розгляд судді Тімченко О.В. Суддя ухвалою від 01 березня 2024 року позовну заяву залишив без руху з наданням строку для усунення недоліків. Суддя ухвалою від 18 березня 2024 року прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторони проти такого порядку розгляду справи не заперечили. \~ \~ \~ \~Відповідач позовні вимоги про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей беззастережно підтримала, що викладено у поданій суду нотаріально посвідченій заяві від 06 березня 2024 року. Розгляд справи проводиться без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження, як це передбачено ч.13 ст.7 ЦПК України. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. \~ \~ \~ \~Вирішуючи цивільно-правовий спір між сторонами, суд дійшов наступного висновку. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (п.п.4, 5 ч.3 ст.2 ЦПК України). \~ \~ \~ \~Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України). Згідно із ст.ст.12, 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. При застосуванні норм права у порядку ч.4\~ст.263\~ЦПК України суд ураховує сформовану позицію Верховного Суду у справі № 607/16163/19 (постанова від 27 січня 2021 року), за якою обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них, як на підставу своїх вимог та заперечень. \~ \~ \~ \~Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану (ст.21 СК України). У ч.3 ст.105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу - позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ст.112 СК України). \~ Як унормовано ст.1 СК України, побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки. Відповідно до\~ст.51\~Конституції України та\~ст.24\~СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.\~ Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч.3, 4 ст.56 СК України). Побудова сімейних відносин повинна здійснюватись на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки та не може будуватися на примушені сторони до навіть формального знаходження в зареєстрованому шлюбі та в\~\~подружніх відносинах (постанова Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 522/9229/15-ц, яка у порядку ч.4\~ст.263\~ЦПК України підлягає врахуванню при застосуванні норм права). Судом встановлено, що сторони (дошлюбне прізвище відповідача [PERSON] ) зареєстрували шлюб 30 травня 2008 року у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 807 (підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб). У шлюбі мають малолітніх дітей 2011 та 2016 років народження. Відповідно до ч.ч.1, 4\~ст.206 ЦПК України\~позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд має виходити з того,\~що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і\~якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Саме такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 362/6725/18. \~ З урахуванням, що позивач настоює на розірванні шлюбу, а відповідач позов визнає, суд вважає необхідним задоволити вимоги позивача. Таке визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Підстав сумніватися у волевиявленні сторін немає. Відомості,\~які б\~спростовували висновок\~суду чи\~свідчили про\~наявність перешкод\~для задоволення\~позову,\~відсутні.\~Надання строку\~для примирення\~за встановлених\~обставин є\~недоцільним.\~Відтак\~шлюб слід розірвати. Особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище (ч.1\~ст.113\~СК України). Відповідачем у порядку даної норми закону не заявлено про відновлення дошлюбного прізвища. З`ясовуючи підставність позовних вимог про залишення на самостійному вихованні та проживанні малолітніх дітей за сторонами, суд зважає на таке. У відповідності до свідоцтв про народження сторони є батьками малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] (8 років), [PERSON] , [INFO] (12 років). Як регламентовано ст.ст.160, 161 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання\~дитини,\~яка досягла\~десяти років,\~визначається за\~спільною згодою\~батьків та\~самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Сімейний кодекс України не оперує поняттям «залишення на самостійному вихованні та проживанні дитини». Водночас у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Верховний Суд у постанові від 18 липня 2022 року у справі № 405/4659/21 вказав, що враховуючи, що сторони не зверталися до суду при розгляді цієї справи із вимогами про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суд, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обґрунтовано в межах доводів та вимог позову про розірвання шлюбу та залишення проживати дитини з матір`ю, встановивши, що дитина до розірвання шлюбу після припинення фактичних шлюбних відносин батьків проживала разом з матір`ю, залишив проживати дитину з нею, чим лише констатував місце проживання дитини, не визначаючи та не змінюючи його. Як убачається із долученого до справи нотаріально посвідченого договору від 20 липня 2023 року, сторони добровільно погодили місце проживання дочки Меланії, якій виповнилося 8 років, разом з батьком, який також зобов`язувався забезпечити дитині якісні умови проживання, навчання, харчування, лікування та відпочинку за власний рахунок. З огляду на добровільне погодження місця проживання дитини, яке оформлено у нотаріальному порядку, констатація залишення на проживанні такої дитини з батьком у судовому порядку не потребує. Дочці Дарії виповнилося 12 років, а тому її місце проживання, окрім батьків, визначається також за її особистої згодою (ст.160 СК України), яка у матеріалах справи відсутня. Самостійне вирішення судом питання проживання Дарії без урахування думки дитини разом з матір`ю прямо суперечитиме вимогам сімейного законодавства. До того ж відсутні докази проживання дитини разом з матір`ю, адже за відомостями з Єдиного державного демографічного реєстру її зареєстроване місце проживання разом з батьком, докази протилежного відсутні. Вимоги про "залишення на самостійному вихованні дітей" не узгоджуються із положеннями ст.57 СК України, за якими той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. За установлених фактичних обставин суд не бере до уваги згадані вище правові позиції Верховного Суду, які винесені за відмінних фактичних обставин та не є релевантними у даній справі. Надаючи оцінку визнанню відповідачем вимог про визначення місця проживання дітей, суд ураховує висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 572/2515/15-ц наступного змісту. Суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову. Визнання позову відповідачем може бути підставою для задоволення позову за сукупності умов: визнання усіма учасниками справи обставин, що мають значення для вирішення спору та не підлягають доказуванню відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України\~(обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання); відсутності в суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин; якщо таке визнання відповідачем позову не суперечить закону та/або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Саме такої позиції притримується Верховний Суду постанові від 25 січня 2023 року у справі № 675/2136/19. Беручи до уваги, що визнання відповідачем позову в частині позовної вимоги «визначення місця проживання дітей», про що не заявляє позивач, адже такою останнім заявлена «залишення на самостійному вихованні та проживанні дітей», не ґрунтується та не узгоджується із об`єктивними матеріалами справи, а тому суд відмовляє у прийнятті визнання позову відповідачем в цій частині. Наведене у своїй сукупності свідчить про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог про залишення на самостійному вихованні та проживанні дітей, що є процесуальним обов`язком позивача та слугує підставою для відмови у позові в цій частині. Відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалено судове рішення, відноситься до засад (принципів) цивільного судочинства (ст.2 ЦПК України). Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. З огляду на наведене у порядкуст.141 ЦПК України на відповідача слід покласти сплачені позивачем при подачі позову до суду документально підтверджені судові витрати, пропорційно задоволених позовних вимог. Також при розподілі судових витрат суд бере до уваги положення ч.1\~ст.142 ЦПК України. За даними законодавчими нормами у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідачем визнано позов про розірвання шлюбу до початку розгляду справи по суті, що підтверджується матеріалами, суд дійшов переконання, що позивачу слід повернути з Державного бюджету України 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що становить 605,60 грн. Також в порядку ст.141 ЦПК України на відповідача слід покласти іншу частину сплачених позивачем при подачі позову до суду документально підтверджених судових витрат, а саме 605,60 грн судового збору.

Outcome: dismissed