Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-19 00:00:00

19.09.2023 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на частину квартири [ADDRESS] . Позов обґрунтований тим, що 30.04.2014 року вони з відповідачем уклали шлюб. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11.07.2023 року шлюб між ними розірвано. В період шлюбу ними, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 25.01.2018 року була придбана квартира [ADDRESS] , яка була оформлена на відповідача. Після розірвання шлюбу відповідач змінив замки у квартирі, заселив у вказану квартиру спільних знайомих, і позивач не має можливості користуватись спільним майном. Відповідач вважає, що його частка у квартирі є більшою. Тому, позивачка вважає, що її право спільної сумісної власності може бути порушене, і тому звернулась до суду з позовом про поділ вказаної квартири як спільного сумісного майна подружжя. Ухвалою суду від 25.09.2023 р. позов залишено без руху, надано строк на усунення недоліків. 28.09.2023 р. позивач направила заяву про усунення недоліків. Ухвалою суду від 06.10.2023 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання на 21.11.2023 року, витребувано у приватного нотаріуса належним чином засвідчений договір купівлі-продажу квартири. 20.10.2023 року від приватного нотаріуса надійшли документи, які не мають відношення до цієї справи, та були помилково направлені. 23.10.2023 року до суду надійшли відзив на позов та зустрічний позов, у яких відповідач позов не визнав. Відзив і зустрічний позов обґрунтовані тим, що 17.01.2018 року він продав належну йому на праві особистої власності квартиру у місті Запоріжжі за ціною 396005,00 грн. 25.01.2018 року була придбана спірна квартира у місті Києві за ціною 721750,00 грн. Таким чином, на придбання цієї квартири були витрачені його особисті кошти в сумі 396 005,00 грн., а також спільні кошти подружжя - 325745,00 грн. Тому, 3/5 частини квартири є особистою приватною власністю відповідача, а 2/5 частини квартири слід поділити між сторонами по 1/5 частині. Тому, у зустрічному позові відповідач просить: визнати за ним право особистої приватної власності на 3/5 частини квартири [ADDRESS] ; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за сторонами право власності по 1/5 частині квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 27.10.2023 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду, та вирішено провести підготовче засідання 21.11.2023 року. 03.11.2023 року до суду від приватного нотаріуса надійшла належним чином засвідчена копія договору купівлі-продажу квартири від 25.01.2018 року. 09.11.2023 року до суду надійшов відзив на зустрічний позов, у якому позивачка не погодилась із зустрічним позовом. Зазначила, що в договорі купівлі-продажу не вказано, що якась частина квартири придбана в особисту власність відповідача та за його особисті кошти. Квартира була придбана за спільні кошти подружжя, які працювали та відкладали кошти. Кошти від продажу квартири у місті Запоріжжі відповідач передав своїй матері, яка до цього отримувала орендну плату з тієї квартири. 21.11.2023 року судом за результатами підготовчого засідання задоволено клопотання представника відповідача про допит відповідача в якості свідка, закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 18.01.2024 року. В судовому засіданні 18.01.2024 р. оголошено перерву до 05.03.2024 р. 05.03.2024 р. судове засідання не відбулось через перебування судді у нарадчій кімнаті по іншій справі, призначено наступне засідання 23.04.2024 р. В судовому засіданні 23.04.2024 р. оголошено перерву до 06.06.2024 р. В судовому засіданні 06.06.2024 р. допитано відповідача в якості свідка, проведено дебати, і суд видалився до нарадчої кімнати. Ухвалою суду від 06.06.2024 р. суд відклав судове засідання на 20.06.2024 р. та зобов`язав позивача сплатити судовий збір. 10.06.2024 р. від позивача надійшла заява про усунення недоліків із доказом оплати судового збору. 20.06.2024 р. сторони в судове засідання не прибули, судом ухвалено рішення. Під час розгляду справи представник позивачки підтримав позов із викладених у ньому підстав. Представник відповідача проти позову заперечила, просила задовольнити зустрічний позов. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню повністю, а позовні вимоги за зустрічним позовом слід задовольнити частково з таких підстав. Встановлені судом обставини і відповідні правовідносини. Під час розгляду справи судом встановлено, що з 30.04.2014 року до 11.07.2023 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. 17 січня 2018 року відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, продав квартиру [ADDRESS] , яка належала йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 03.08.2009 року, за ціною 396005 грн. В період шлюбу сторонами була придбана квартира [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 25.01.2018 року, укладеного між покупцем [PERSON] та продавцями [PERSON] , [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Івановою С.М., реєстровий номер 83. Пунктом 3 зазначеного Договору передбачено, що продаж вчинено за 721750 грн. 00 коп. Згідно з пунктом 16 вказаного Договору, сторонам роз`яснено, зокрема зміст статей 65, 67 Сімейного кодексу України. У пункті 18 Договору вказано, що договір укладено за згодою дружини покупця - [PERSON] на купівлю квартири, викладеної у вигляді заяви, справжність підпису на які засвідчено приватним нотаріусом Боднар Н.В. 16.01.2018 року. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка відповідач [PERSON] пояснив, що кошти від продажу квартири у місті Запоріжжі, які були його особистою власністю, були вкладені у придбання спірної квартири у місті Києві. Тоді, отримані від продажу квартири кошти були покладені в банк на зберігання, однак документів на підтвердження цього у нього немає. Кошти він отримував у доларах США. Відповідно до встановлених правовідносин, суд керується такими нормами права. Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За правилами частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Оцінка доказів і мотиви суду. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. На підставі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд зазначає, що конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). В судовому засіданні відповідач наполягав, що у придбання спірної квартири були вкладені його особисті кошти в розмірі 396005 грн., які він отримав від продажу квартири у місті Запоріжжя. З урахування цього, відповідач вважає, що 3/5 частини квартири є його особистим майном на підставі ст. 57 СК України. Водночас, відповідач не надав суду належних доказів на підтвердження того, що кошти, отримані ним від продажу квартири 17.01.2018 року в розмірі 396005 грн., були використані для придбання квартири у місті Києві 25.01.2018 року, вартістю 721750 грн. Суд критично оцінює надані відповідачем покази, оскільки він є особою безпосередньо зацікавленою у результаті розгляду справи, та доказів того, що отримані від продажу квартири кошти зберігались, як стверджує відовідач, у банку, у якому розмірі, ким і коли були забрані, суду не надано. Також, відповідач вказує, що кошти він отримував у доларах США, однак ціна договорів купівлі-продажу обох квартир визначена у гривні. Також, суд звертає увагу, що статтями 3, 627 Цивільного кодексу України закріплений принцип свободи договору, який передбачає що сторони є вільними в укладенні договору і визначенні його умов. Пункт 18 Договору купівлі-продажу свідчить, що позивачка, як дружина відповідача, надавала нотаріусу письмову згоду на придбання квартири у спільну власність подружжя. Також сторонам роз`яснювались відповідні положення Сімейного кодексу України. Вказаний договір з усіма його умовами є чинним і недійсним в судовому порядку не визнавався. Будь-яких умов про придбання певної частини квартири в особисту власність відповідача, або за його особисті кошти, договір купівлі-продажу не містить. Доказів того, що відповідач мав будь-які перешкоди, щоб на власний розсуд врегулювати у договорі придбання частини квартири в свою особисту власність, за умови наявності для цього законних підстав, суду не надано. Враховуючи умови договору купівлі-продажу, використання квартири для проживання подружжя та інші встановлені судом обставини, на переконання суду відповідачем не надано належних доказів, що на придбання спірної квартири були використані його особисті кошти в розмірі 396005 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що придбана в період зареєстрованого шлюбу квартира [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю сторін по справі і може бути об?єктом поділу майна подружжя. Враховуючи, що позивачкою та відповідачем заявлені позовні вимоги про визнання за ними права власності на ідеальну частку квартири, без поділу в натурі, що з огляду на принцип диспозитивності цивільного судочинства не суперечить вимогам закону, суд вважає за необхідне первісний позов задовольнити повністю, а зустрічний - частково. На підставі ст. 141 ЦПК України, оскільки за кожною стороною слід визнати право власності на частину квартири в порядку її поділу, то сплачений сторонами судовий збір в розмірі 3608,75 грн. слід зарахувати кожному, та звільнити від обов`язку його компенсації на користь іншої сторони. Водночас, сплачений відповідачем [PERSON] судовий збір у більшому розмірі 1443,50 грн. - слід йому повернути з державного бюджету. На підставі викладеного та

Outcome: partial