Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-30 00:00:00

У лютому 2023 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), про розірвання договору. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - малолітнього [PERSON] , [INFO] . Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 02 квітня 2020 року у цивільній справі № 201/1919/20, шлюб сторін розірвано. Рішення набрало законної сили. 26 червня 2020 року сторонами укладено договір про сплату аліментів та участь батька у вихованні та спілкуванні з дитиною (надалі за текстом - Договір). Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Владимирським В.Ю. (зареєстровано в реєстрі за № 389). Договір містить в собі два умовно окремих предмету договору, а саме, питання сплати позивачем аліментів на утримання дитини та участь позивача у вихованні та спілкуванні з дитиною. Зазначає, що Договір в частині сплати аліментів на утримання дитини виконується позивачем добросовісно та в повному об`ємі. Натомість, в частині реалізації умов Договору щодо участі позивача у вихованні сина та спілкуванні з ним, Договір не виконується повністю. Посилається на те, що відбувся значний дисбаланс прав та обов`язків позивача по відношенню до спільної дитини сторін. Інакше кажучи, свої зобов`язання щодо утримання дитини у формі сплати аліментів у розмірі та строки, передбачені Договором, позивач виконує добросовісно та в повному об`ємі, а свої права (права сімейного характеру) щодо виховання сина та спілкування з ним відповідно до умов Договору позивач не має можливості реалізувати з причин (підстав), які він нього не залежать. Отже, на день звернення до суду відповідачем створені такі умови, які об`єктивно не дозволяють позивачу реалізовувати всі свої права та інтереси за цим Договором, що фактично істотно порушує умови Договору в частині прав та інтересів позивача щодо участі у вихованні сина та спілкуванні з ним. Позивач (батько дитини) значною мірою позбавився можливості брати участь у вихованні сина та спілкуватись з ним, на що він добросовісно розраховував при укладанні Договору. В липні 2022 року, адвокат Незвіський Д.Я. в інтересах позивача звернувся до відповідача із заявою про досудове врегулювання спору. У зазначеній заяві до відповідача виносилась пропозиція змінити умови раніше укладеного Договору або розірвати його. Відповідач отримала відповідну заяву, що підтвердила у листування на електронну адресу та попросила час для консультацій зі своїм адвокатом. В подальшому, ініціатива внесення змін до договору або його розірвання не знайшла свого продовження. Отже, заходи досудового врегулювання спору щодо чинності або розірвання договору не дали свої позитивних результатів. У зв`язку з чим, позивач звернувся з даним позовом до суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.02.2023 головуючим суддею у справі визначено суддю Скрипник О.Г. Ухвалою суду від 14.02.2023 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. До суду надійшов відзив на позовну заяву у якому зазначено, що на початку повномасштабної військової агресії рф позивач сам запропонував відповідачу виїхати до Німеччини для забезпечення безпеки, відповідач скористалась даною нагодою та 16.03.2022 отримала дозвіл на проживання та набула статусу тимчасового захисту строком до 04.03.2024 року. Зазначає, що жодних перешкод чи обмежень у спілкуванні з дитиною відповідачем не здійснюється, а також, позивач регулярно спілкується із сином в телефонному режимі та за допомогою відеозвя`зку. Від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив у якій зазначено, що у договорі сторони не могли передбачити зміну істотних умов договору, а саме той факт, що розпочнеться військова агресія рф. Зазначає, що договір укладався за умови що сторони живуть в Україні, в місті Києві, та виконують належним чином умови договору. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.01.2024 головуючим суддею у справі визначено суддю Гребенюка В.В. Ухвалою суду від 22.01.2024 справу прийнято до провадження, розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача у судовому засідання позов підтримав з підстав, у ньому викладених, просив його задовольнити. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову з підстав його необґрунтованості. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, що не заперечувалось сторонами. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - малолітнього [PERSON] , [INFO] , шо підтверджується свідоцтвом про народження серії № [NUMBER] (а.с. 25). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 02 квітня 2020 року у цивільній справі № 201/1919/20, шлюб сторін розірвано. Рішення набрало законної сили (а.с. 26-27). 26 червня 2020 року сторонами укладено договір про сплату аліментів та участь батька у вихованні та спілкуванні з дитиною. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Владимирським В.Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 389 (а.с. 13-18). Відповідно до п. 6.5. Договору, при виникненні спірних питань в процесі виконання умов Договору, суперечка вирішується між батьками шляхом переговорів, а у разі недосягнення згоди - в судовому порядку відповідно до діючого законодавства України. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною першою статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин 1, 3 статті 5 СК України, держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Частиною першою статті 189 СК України передбачено, що батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. Таким чином, нормами сімейного законодавства встановлюється порядок укладення договору про сплату аліментів на дитину та зазначаються правові наслідки у разі невиконання такого договору, проте, розірвання такого договору нормами СК України не врегульовано. Відповідно до ст. 8 СК України встановлюється, що якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Тому, в порядку ст. 8 СК України, слід звернутися до відповідних норм цивільного законодавства, оскільки нормами СК не врегульовано розірвання нотаріально посвідченого договору про визначення місця проживання дітей, умов їх утримання та участі батьків у їх вихованні. Згідно зі ст. 651 ЦК України встановлюються підстави для зміни або розірвання договору. По-перше, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлене договором або законом. По-друге, договір може бути змінений або розірваний за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. По-третє, договір може бути змінений або розірваний у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 652 ЦК України встановлюється, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Таким чином, вбачається, що зміна або припинення договору про сплату аліментів на дитину може бути вирішена за домовленістю між сторонами шляхом укладення додаткової угоди про відповідних змін та їх нотаріального посвідчення. У разі ж відсутності домовленості між сторонами відносно внесення змін чи припинення правочину, виникає необхідність у вирішенні такого спору у судовому порядку. Відповідно до положень статей 526, 527 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У відповідності до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. ЄСПЛ проаналізував рішення суду першої інстанції, у якому суд з посиланням на принцип 6 Декларації визначив місце проживання доньки з матір`ю. Як висновок, ЄСПЛ вказав, що судом не були дослідженні належним чином обставини щодо безпеки та захищеності дитини (safetyandsecurityofthechild) та стабільності її середовища проживання (stabilityofthechild'senvironment), а тому, висновки національного суду щодо визначення місця проживання з матір`ю не можуть бути визнані «релевантними та достатніми» (relevantandsufficient). У зв`язку з цим ЄСПЛ постановив, що було порушення ст.8 Конвенції прав людини щодо визначення місця проживання дитини, в тому числі через відсутність ефективного розслідування ймовірного сексуального насильства над дитиною заявника. Хоча в своєму рішенні ЄСПЛ прямо не розтлумачив застосування принципу 6 Декларації, однак вкрай обґрунтовано це зробив суддя Ранзоні у своїй окремій думці (concurringopinion). Він вказав, що національний суд виробив на основі Декларації «презумпцію на користь матері» (presumptioninfavourofthemother), використовуючи рекомендаційний документ ООН. Разом з тим, існування вказаної презумпції не підтверджується ні подальшим розвитком актів ООН в сфері прав дітей, ні практикою ЄСПЛ та більшості держав. Суддя Ранзоні також проаналізував підготовчі матеріали проекту Конвенції і вказав, що пропозиція щодо включення положень принципу 6 Декларації в текст Конвенції існувала лише на початковому етапі її розробки. Суддя звернувся й до Резолюції Парламентської Асамблеї Ради Європи «Рівність та спільна батьківська відповідальність: роль чоловіків» (Equalityandsharedparentalresponsibility: theroleoffathers) №2079 від 02 жовтня 2015 року. У вказаному акті Асамблея твердо висловила позицію, що саме розвиток спільної батьківської відповідальності допомагає подолати ґендерні стереотипи стосовно ролей жінок та чоловіків у сім`ї і є відображенням соціологічних змін, які відбулися протягом останніх 50 років. У зв`язку з цим, Парламентська Асамблея закликала всіх її членів, зокрема і Україну, забезпечити законодавчими нормами та адміністративною практикою рівність прав батьків щодо їх дітей. В цілому, на думку судді Ранзоні, в 21 столітті подібна «презумпція на користь матері» не відповідає правам, дотримання яких передбачено Конвенцією прав людини. Застосування ж національним судом такої презумпції було справжньою причиною не проведення достатньо ретельного аналізу у цій справі, та унеможливило збалансовану оцінку ситуації в обох батьків і, що найважливіше, забезпечення принципу дотримання якнайкращих інтересів дитини. Незадовго після опублікування рішення у справі «М.С. проти України» на офіційному сайті ЄСПЛ, ВССУ підготував інформаційний лист від 17 серпня 2017 року «Щодо окремих питань судової практики у справах про визначення місця проживання дитини», де вказав, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги, українські суди мають враховувати аргументацію ЄСПЛ. Суд зобов`язаний враховувати, що саме забезпечення якнайкращих інтересів дитини та рівність прав батьків відіграє вирішальну роль у спорах цієї категорії справ - Постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц(провадження №14-327цс18). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Ні міжнародні, ні національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання, спілкування та виховання з дітьми. Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дітей неодноразово аналізувалося Європейським Судом з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права. У рішенні ЄСПЛ у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (§ 54) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі "Johansen v. Norway" від 07 серпня 1996 року, § 78). З огляду на викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для розірвання договору про сплату аліментів та участь батька у вихованні та спілкуванні з дитиною від 26 червня 2020 року, укладеного між позивачем та відповідачем та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Владимирським В.Ю., оскільки, у разі істотного порушення договору другою стороною, вказаний договір підлягає розірванню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати по сплаті судового збору в сумі 1073, 60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved