Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-13 00:00:00

04 жовтня 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до Головного управління національної поліції в Одеській області про усунення перешкод у користуванні майном. В обґрунтування позову зазначено, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси на розгляді перебувала кримінальна справа в межах якої було накладено арешт на нерухоме майно, а саме на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Кримінальне провадження було закрито та скасовано зазначений вище арешт. В свою чергу, заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.12.2010 року у справі №2-8413/10 позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за розпискою задоволено та звернуто стягнення на предмет застави за договором застави від 15.11.2009 року, шляхом визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] . Проте, під час реєстрації права власності на вказане нерухоме майно, Позивачу стало відомо про існування арешту в межах кримінальної справи, який був накладений на майно відповідно до Постанови про накладення арешту на майно б/н 08.07.2010, Слідчий СВ Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, старший лейтенант міліції [PERSON] . З огляду на викладене, з метою реалізації речових прав на нерухоме майно, Позивач звертається до суду щодо зняття арешту з вказаного майна. За результатами автоматичного розподілу справа передана для розгляду судді Чернявській Л.М. Ухвалою суду від 05 жовтня 2023 року позовну заяву залишено без руху. 06 жовтня 2023 року від Позивача до суду надійшла заява на виконання ухвали суду від 05 жовтня 2023 року. Ухвалою суду від 09 жовтня 2023 року відкрито провадження по справі, встановлено спрощений порядок розгляду справи. 13 жовтня 2023 року від представника Головного управління національної поліції в Одеській області до суду надійшов відзив на позовну заяву, у відповідності до якого зазначено, що ГУ НП в Одеській області не є належним відповідачем, у зв`язку з чим просили відмовити у задоволенні позовних вимог. 12 березня 2024 року від представника Позивача до суду надійшли письмові пояснення. Ухвалою суду від 19 березня 2024 року замінено відповідача Головне управління національної поліції в Одеській області на належного - Ліквідаційну комісію Головного управління МВС України в Одеській області. Продовжено слухати справу за позовом [PERSON] до Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Одеській області про усунення перешкод у користуванні майном. 04 квітня 2024 року від представника Головного управління МВС України в Одеській області до суду надійшов відзив на позовну заяву, у відповідності до якого просили відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав того, що якщо кримінальне провадження щодо заявника розпочате за правилами КПК України 1960 року та не закінчене - це виключає можливість розгляду справи про звільнення майна з-під арешту за правилами цивільного судочинства, оскільки такий спір необхідно розглядати за правилами КПК 2012 року. 22 квітня 2024 року від представника Позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі. В судове засідання 14 червня 2024 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось. Розглянувши матеріали справи та надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, з огляду на наступне. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, на квартиру [ADDRESS] вбачається, що 16.07.2010 реєстратором Третьої Одеської державної нотаріальної внесена запис до реєстру № 10045629 на підставі постанови про накладення арешту слідчим СВ Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, яка на момент внесення запису належала [PERSON] . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2010 року по справі № 2-8413/10 за [PERSON] було визнано право власності на квартиру [ADDRESS] . Звертаючись до суду з відповідним позовом, Позивач зазначив, що під час реєстрації права власності на вказане нерухоме майно стало відомо про існування арешту в межах кримінальної справи, який був накладений на майно відповідно до Постанови про накладення арешту на майно, б/н, 08.07.2010, Слідчий СВ Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, старший лейтенант міліції [PERSON] . З огляду на викладене, з метою реалізації речових прав на нерухоме майно, Позивач звернувся до суду щодо зняття арешту з вказаного майна. Вирішуючи спір, суд дійшов наступних висновків. Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу. Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції. Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України). Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України). Приватно правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу. Слід зазначити, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу судів на те, що вона вже неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та вказала на таке: Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року(постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. Якщо арешт накладений на майно особи, щодо якої за КПК України 1960 року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17). Якщо арешт накладений на майно особи під час досудового розслідування за правилами КПК України 1960 року, ця особа була засуджена, і вирок не виконаний, однак до її засудження інша особа на підставі судового рішення стала власником відповідного майна, то вирішення питання щодо зняття такого арешту здійснюється за правилами кримінального судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 569/4374/16-ц). Якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року і такого, що триває, а кримінальне провадження не передане до суду на час набрання чинності КПК України 2012 року, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого вкримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року (постанови Великої Палати Верховного Суду від15 травня 2018 року у справі № 335/12096/15-ц з урахуванням ухвали про виправлення описки від 3 липня 2018 року, від 17 жовтня 2018 року у справі № 461/233/17 та від 7 листопада 2018 року у справі № 296/8586/16-ц). Пунктом 9 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України (у редакції 2012 року) визначено, що запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Згідно зі статтею 409 КПК України 1960 року питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, включаючи визначення розміру і розподілення судових витрат, якщо суд не вирішив цих питань, вирішується судом, який постановив вирок. У порядку, передбаченому статтею 411 КПК України (1960 року), суди вправі вирішувати питання, які виникають при виконанні вироку, зокрема про скасування заходів по забезпеченню цивільного позову чи можливої конфіскації майна, якщо при винесенні виправдувального вироку чи відмови в позові або незастосування конфіскації вироком ці заходи не скасовані. Таким чином, скасування арешту, який був накладений за правилами кримінального судочинства, підлягає розгляду у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом. До аналогічних правових висновків у подібних спірних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 травня 2018 року у справі №569/4374/16-ц. Слід зазначити, що звертаючись до суду з відповідним позовом, Позивач зазначав, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси на розгляді перебувала кримінальна справа в межах якої було накладено арешт на нерухоме майно, а саме, на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та кримінальне провадження було закрито. Разом з цим, вироку суду або постанови про закриття кримінального провадження матеріали позову не містять. Таким чином, з огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що даний спір підлягає розгляду в порядку, визначеному КПК України. У рішенні ЄСПЛ у справі «Uzan та інші проти Турції» (скарги № 9620/05, 41487/05, 17613/08 і 19316/08) від 05.03.2019, Європейський Суд встановив, що заявники скаржилися на тривале застосування тимчасових заходів щодо їхнього майна та відмову органів влади скасувати ці заходи протягом кількох років, навіть з урахуванням того, що заявників не було визнано винними у кримінальному провадженні або відповідачами у цивільному провадженні. Європейський Суд прийшов до висновку, що влада не змогла встановити «справедливий баланс» між захистом суспільних інтересів та вимог захисту прав заявників на повагу їх власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції (право на мирне володіння майном). Відповідно до положень ст.ст.12,13,81,82 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків,встановлених цим Кодексу. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 4ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2ст.78 ЦПК України). Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що станом на час розгляду справи відсутні належні докази про те, що кримінальне провадження закрито. Позивачем не подано суду і жодного доказу про те, що у вище зазначеній квартирі були відділені частки між співвласниками. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного\~ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, жодних клопотань щодо витребування доказів від учасників розгляду на вирішення суду не подавалися, суд приходить до висновку, що заявлений позов є не обґрунтованим та недоведеним, а відтак вимоги позивача про скасування обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed