Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-27 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернулась із позовом до [PERSON] , [PERSON] про виселення, який обґрунтовано тим, що вона є співвласником квартири [ADDRESS] , в якій їй належить 1/4 частина зазначеної квартири, яка успадкована після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Як свідчить зміст свідоцтва про право на спадщину, на 3/4 частини квартири свідоцтво про право на спадщину не видавалось. В квартирі [ADDRESS] проживають подружжя [PERSON] та [PERSON] разом із малолітнім членом родини, якими позивачу була надана копія договору найму житлового приміщення від 23.01.2021, який нібито укладений між [PERSON] і [PERSON] , як Наймодавцями (співвласниками приміщення), та [PERSON] , як Наймачем. Строк оренди квартири по 23.01.2022 року. Зазначений договір позивач вважає нікчемним, оскільки він не підписаний [PERSON] . Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 06.10.2023 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 05.01.2024 закрито підготовче провадження. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 20.02.2024 відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Родіонова А.В. про долучення доказів, письмові докази залишено без розгляду. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 18.04.2024 залучено до участі в справі, в якості третьої особи орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Южненської міської ради Одеської області. Зобов`язано Службу у справах дітей Южненської міської ради Одеської області надати письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дітей, батьків та інших документів, які стосуються справи. Сторона позивача в судове засідання не з`явилася, представник надав клопотання, згідно якого позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить розглядати справу за їх відсутності та долучити до матеріалів справи висновок і рішення органу опіки та піклування. Представник відповідачів в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позов не визнає. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного. Позивач [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] , в якій їй належить 1/4 частина зазначеної квартири. Свідоцтво про право на спадщину на 3/4 частини квартири не видавалось (а.с.7-8а, 89). В спірній квартирі проживають подружжя [PERSON] та [PERSON] разом із малолітнім членом родини, на підставі договору найму житлового приміщення від 23.01.2021, який укладений між [PERSON] і [PERSON] , як Наймодавцями (співвласниками приміщення), та [PERSON] , як Наймачем. Строк оренди квартири по 23.01.2022. Зазначений договір позивачем не підписаний (а.с.11-13). Незважаючи на письмову вимогу позивача, відповідачі з квартири не виселились, відповіді на вимогу не надали, у зв`язку із чим [PERSON] звернулась за судовим захистом порушених прав власника майна. Відповідно до ст. 811 ЦК України, договір найму житла укладається в письмовій формі. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Таким чином, письмова форму договору найму сторонами не дотримана, оскільки договір не підписаний позивачем [PERSON] , як стороною договору. Ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті). Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За нормами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Таким чином застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Крім того, права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Як вбачається із висновку органу опіки та піклування від 20.05.2024 [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Рішення Южненської\~міської ради\~№ 1682\~від 05.06.2024 затверджено висновок Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Южненської міської ради Одеського району Одеської області щодо виселення малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , так як малолітня дитина зареєстрована та має право проживати за адресою: [ADDRESS] . За вищевказаних обставин суд вважає, що втручання в право користування відповідачами спірною квартирою є виправданим, не покладатиме на них надмірний тягар, не призведе до втрати єдиного житла за наявності права на користування іншим житловим приміщенням та є необхідним для захисту прав позивача як співвласника житла, що відповідає і вимогам Конвенції. При цьому права дитини на житло жодним чином не порушено. Відповідно до положень ч.1\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За викладених вище обставин, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про виселення підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved