Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-26 00:00:00

Позивач [PERSON] , інтереси якого представляє адвокат Голіней Л.Д., звернувся до суду з позовом до Делятинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позову позивач зазначив, що [INFO] померла його мати [PERSON] [INFO] помер його батько [PERSON] , який був зареєстрований та проживав у власному будинку [ADDRESS] . За життя ні мати, ні батько заповіту не складали. На час смерті [PERSON] в належному йому домоволодінні також були зареєстровані та проживали позивач, колишня невістка та двоє онуків. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на майно, яке належало померлому, а саме: на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою [ADDRESS] . Позивач [PERSON] подав заяву до приватного нотаріуса про прийняття спадщини по закону після смерті батька [PERSON] .Однак, постановою нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки у спадкоємця відсутній правовстановлюючий документ, який підтверджував би право власності спадкодавця на майно. Таким чином позивач не може реалізувати своє законне право на спадщину, а тому змушений звернутися до суду із даним позовом. Інших спадкоємців не має. Тому позивач просить суд визнати за ним право власності на спадкове майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , після спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою Надвірнянського районного суду від 11.03.2024 було відкрито провадження по справі та в порядку досудової підготовки витребувано у приватного нотаріуса Надвірнянського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Шушкевич С.М. спадкову справу після смерті спадкодавця [PERSON] за № 282 за 2023 рік. Ухвалою суду від 16.04.2024 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 08.05.2024 року. Ухвалою суду від 11.06.2024 року було витребувано від Яремчанської міської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію заповіту [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , посвідченого Яремчанською міською державною нотаріальною конторою 17.02.1995 року, номер заповіту у Спадковому реєстрі: 161754. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Голіней Л.Д. підтримала позовні вимоги, просить позов задовольнити з підстав, викладених у позовної заяві. Також пояснила суду, що [PERSON] є єдиним сином померлих [PERSON] та [PERSON] та є спадкоємцем за законом, у зв`язку з чим він подав заяву до нотаріуса для оформлення спадкових прав. У зв`язку з відсутністю у спадкодавця [PERSON] правовстановлюючих документів, що підтверджують належність вказаного спадкового майна померлому, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Інших спадкоємців не має. Представник відповідача Делятинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області Гедзик І.І у судове засідання не з`явилася, направила на адресу суду заяву, в якій не заперечує проти задоволення позову в межах норм законодавства та просить проводити розгляд справи за її відсутності (а.с.26,46,54,58). За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали позовної заяви, дослідивши докази у їх сукупності, визнавши їх достатніми для вирішення справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право у порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України) Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1ст. 77 ЦПК України). Згідно до ст. ст. 81,83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народився [INFO] та проживає за адресою: [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про народження [NUMBER] його батьками вказано [PERSON] та [PERSON] (а.с.5). Відповідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 22.10.2008 року [INFO] померла мати позивача [PERSON] (а.с.6). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 14.03.2022 року, [INFO] помер батько позивача [PERSON] (а.с.7). В зв`язку з його смертю відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до вимог ст.1261 ЦК України спадкоємцем майна померлого [PERSON] за законом першої черги на вказаного домоволодіння став позивач [PERSON] , оскільки померлий за час свого життя належним йому майном на випадок своєї смерті не розпорядився і заповітного розпорядження з цього приводу не склав. Відповідно до довідки №27/01-3.2/11 від 29.11.2023 року, виданої старостою Зарічанського старостинського округу Надвірнянського району Івано-Франківської області на день смерті [PERSON] , тобто на час відкриття спадщини, в належному йому домоволодінні постійно проживали та були зареєстровані позивач, колишня невістка та двоє онуків (а.с.8). Згідно виписки з погосподарської книги № 13 ПГО 01-1003-1, за [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , рахувався житловий будинок з господарськими будівлями за адресою [ADDRESS] (а.с.9) У технічному паспорті зазначено, що домоволодіння в [ADDRESS] складається із: Житловий будинок «А», Літня кухня «Б»,Сарай «В», Сарай «Г», Сарай «Д»,Вбиральня «Е», Колонка питна «№1», Ворота «№2», Огорожа «№3», Огорожа «№4», Огорожа «№5» (а.с.11-13). Відповідно до довідки №27/01-3.2/11 від 29.11.2023 року, виданої старостою Зарічанського старостинського округу Надвірнянського району Івано-Франківської області за господарством по [ADDRESS] рахується земельна ділянка, площею 0,15 га., яка не приватизована (а.с.14). Позивач [PERSON] у відповідності до ч.3 ст.1268 ЦК України є таким, що прийняв спадщину, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Померлий [PERSON] на випадок своєї смерті не склав заповітне розпорядження на належне йому майно. У відповідності до ст.1261 ЦК України [PERSON] є єдиним спадкоємцем майна [PERSON] , який помер [INFO] . 30 листопада 2023 року позивач [PERSON] як спадкоємець першої черги за законом звернувся із заявою до приватного нотаріуса Надвірнянського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Шушкевич С.М., для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] (а.с.32). Згідно довідки № 02-14/282/2023/131 від 26 лютого 2024 року приватним нотаріусом 30.11.2023 була заведена спадкова справа №282 за 2023 рік. (а.с. 10). Однак, постановою нотаріуса від 31січня 2024 року за вихідним номером 02-31/74 позивачу [PERSON] було відмовлено у видачі вказаного свідоцтва через відсутність у спадкодавця належно оформлених відповідно до чинного законодавства правовстановлюючих документів, що підтверджують належність вказаного спадкового майна померломубатьку [PERSON] та рекомендовано звернутися до компетентних органів для вирішення даного питання (а.с.15). Ринкова вартість спадкового домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ,станом на 28лютого 2024 року становить 196350 гривень 00 копійок, що підтверджується висновком № 2802202401 про вартість даного об`єкта проведеного оцінювачем [PERSON] (а.с.16). За статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Спадкуванням за ст. 1216 ЦК України є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч.1 ст.1221 ЦК України). За статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину, або не прийняти її. Згідно ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. За ст. 1270 ч.1 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом, звернувся до приватного нотаріуса Надвірнянського районного нотаріального округу Шушкевич С.М. із заявою про прийняття спадщини. Інших спадкоємців, які б звернулись до нотаріуса зі заявою про прийняття спадщини в порядку ст. 1269 ЦК України, та спадкоємців, передбачених ст.1261 ЦК України, які претендують на обов`язкову частку в спадщині, передбачену ст. 1241 ЦК України, а також проживаючих із спадкодавцем однією сім`єю без укладення шлюбу, немає. Позивач [PERSON] на час смерті батька постійно проживав та був зареєстрований з ним за однією адресою. Спадковий договір від імені спадкодавця не укладався, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (Спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 74946668 від 30.11.2023 року, та (Заповіти / спадкові договори) № 74946678 від 30.11.2023 року (а.с. 33-34). Із змісту заповіту, наданого суду на виконання ухвали про витребування доказів, вбачається, що такий заповіт був посвідчений Яремчанською міською державною нотаріальною конторою 17.02.1995 року. При цьому суд зауважує. що вказаний заповіт не містить ні дати народження, ні ідентифікаційного коду спадкодавця. Також зазначено, що [PERSON] проживав за адресою: [ADDRESS] , тоді як померлий батько позивача був зареєстрований та мешкав за адресою: [ADDRESS] . Отже, зазначені у заповіті відомості не дають суду можливості ідентифікувати спадкодавця, як батька позивача. А такими обставинами суд вказаний заповіт до уваги не приймає. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (ст. 1296 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно (ч.1 ст. 1297 ЦК України). За ст. 392 ЦК України спеціальне визнання судом права власності на майно необхідне тоді, коли щодо його належності у позивача відсутні відповідні правовстановлюючі документи. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права в установленому законодавством України порядку. Для набуття права власності в установленому законом порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. Як вбачається із роз`яснень ч.ч.2, 3 п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 р. "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав, зокрема, в нотаріальному порядку. Як вбачається з наданих суду доказів, на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , інші особи на володіння та користування на підставах, передбачених законом, своїх прав не заявляють, придатність житлового будинку для проживання ніким не оспорюється. Частиною 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV передбачено, що право на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до частини 4 статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, яке діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди до прийняття вищевказаного закону регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року №1/5, та іншими нормативними актами. В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» має місце роз`яснення щодо розгляду цивільних спорів, зокрема, у випадку неможливості спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Зі змісту цих роз`яснень вбачається, що не міститься прямої заборони щодо визнання судом права власності за спадкоємцем на нерухоме майно в разі, коли спадкодавець на законних підставах володів та користувався цим майном, але в силу об`єктивних причин не встиг за життя здійснити реєстрацію нерухомого майна в БТІ. Також роз`яснено, що належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Так, відповідно до вказаного переліку до таких документів відносились: рішення виконкому, місцевої Ради депутатів трудящих про відвід земельної ділянки установам, підприємствам і організаціям і про дозвіл цього будівництва та акт державної комісії про прийняття будинку (будинків) та введення їх в експлуатацію; акт відводу установам, підприємствам і організаціям земельної ділянки для будівництва та акт державної комісії про прийняття будинку (будинків) в експлуатацію. Тобто названі документи визнавались такими, що підтверджують право приватної власності. За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта у часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Досліджені судом докази свідчать про те, що домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , належало батькові позивача - [PERSON] , разом із господарськими спорудами на законних підставах, відповідно до діючого на той час законодавства і не є самочинним будівництвом. Але за життя він не зареєстрував своє право власності на житловий будинок та не отримав правовстановлюючий документ на нього. Таким чином, після смерті [PERSON] дане домоволодіння з надвірними побудовами та спорудами входить до складу спадщини. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом після смерті батька[PERSON] , фактично став власником вищезгаданого домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами, користується ним, та звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Однак, через відсутність правовстановлюючого документу на вищевказаний будинок із господарськими спорудами, не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, - визначено ч.3 ст. 1296 ЦК України. Таким чином, суд, належно оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що факти, викладені позивачем в позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог є достовірними, і сумніву не викликають, також не встановлено неправомірності набуття позивачем права власності на домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , визнання права власності не порушує прав чи інтересів будь-яких інших осіб, беручи до уваги визнання представником відповідача позовних вимог, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved