Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про виключення запису про арешт з Єдиного реєстру обтяжень рухомого майна. У своїй позовній заяві просив суд виключити запис про арешт з Єдиного реєстру обтяжень рухомого майна (транспортний засіб) - Toyota Prado 2.7 2694. (2006) № куз. [NUMBER] , чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , власником якого є [PERSON] , а обтяжувачем ТОВ «Вердикт Капітал» Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 14.06.2013 року на транспортний засіб TOYOTA PRADO 2.7 2694. (2006) № куз. [NUMBER] - була вторинна реєстрація ТЗ, придбаного в торгівельній організації Броварське ВРЕР ДАІ в Київській області - власником став [PERSON] . [PERSON] мав намір продати свій автомобіль, що належить йому на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , зареєстрованим за [PERSON] від 14.06.2013 року Броварським ВРЕР ДАІ при УДАІ ГУМВС в Київській області. Згодом Позивачу, стало відомо, що транспортний засіб [PERSON] , TOYOTA PRADO 2.7 2694. (2006) N? куз. [NUMBER], чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , власником якого він є знаходиться під арештом. Зробивши запит Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві за серійним номером майна (транспортного засобу) за витягом дізнався, що на даний момент в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна знайдено обтяження (реєстрацій) на рухоме майно від 02.02.2012 року. Відповідно до витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна наявна інформація про накладання 02.02.2012 року обтяження за документом-підставою слугує - договір факторингу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», який наклав на даний транспортний засіб обмеження «Арешт, заборона на відчуження», змінений 12.11.2020 відповідно до договору про відступлення прав вимоги за кредитним договором, серія та номер: 16-07/2020. Звернувшись до ГСЦ МВС отримав відповідь, що станом на 01 травня 2023 року діючих обтяжень на вказаний транспортний засіб в ЄДР ТЗ відсутня. Вказана інформація була отримана з листа Головного сервісного центру МВС № 31/662А3-8958-2023 від 01.05.2023 року. Ухвалою суду від 06 червня 2023 року позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою суду від 20 листопада 2023 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду. 16 січня 2024 року на адресу суду надійшли заперечення на позовну заяву, в яких відповідач в задоволенні позовних вимог згідно змісту позовної заяви, відмовити у повному обсязі за безпідставністю позовних вимог. Ухвалою суду від 01 лютого 2024 року у справі було закрито підготовче провадження та призначено до розгляду по суті. В судове засідання з`явився представник позивача, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Відповідач надіслав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Досліджуючи матеріали справи судом було встановлено наступне. 14.06.2013 року на транспортний засіб TOYOTA PRADO 2.7 2694. (2006) № куз. [NUMBER] - була вторинна реєстрація ТЗ, придбаного в торгівельній організації Броварське ВРЕР ДАІ в Київській області - власником став [PERSON] . Право власності позивача на автомобіль підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , зареєстрованим за [PERSON] від 14.06.2013 року Броварським ВРЕР ДАІ при УДАІ ГУМВС в Київській області. Згодом Позивачу, стало відомо, що транспортний засіб TOYOTA PRADO 2.7 2694. (2006) № куз. [NUMBER] , чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER] знаходиться під арештом. Зробивши запит Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві за серійним номером майна (транспортного засобу) за витягом Позивач дізнався, що в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна знайдено обтяження (реєстрацій) на рухоме майно від 02.02.2012 року. Відповідно до витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна наявна інформація про накладання 02.02.2012 року обтяження за документом-підставою слугує - договір факторингу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», який наклав на даний транспортний засіб обмеження «Арешт, заборона на відчуження», змінений 12.11.2020 відповідно до договору про відступлення прав вимоги за кредитним договором, серія та номер: 16-07/2020. Щодо позовних вимог про припинення обтяження, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі за текстом - Закон) - Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 26 Закону - Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувана про примусове виконання рішення. Відповідно до ст. 40 Закону - У разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону - Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 р. Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи безперешкодно користуватись своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно ч.1 ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1, ч. 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Положеннями ч.ч.1, 2 ст. 32 1ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Обмеження у здійсненні прав конкретного власника полягає у звуженні того обсягу прав яким загальна норма закону наділяє усіх власників. Це не є загальна норма, а виняткова ситуація, яка може бути наслідком неправомірної поведінки власника. Приписами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядженням своїм майном. Ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 році, відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Отже, оскільки на момент придбання автомобіля у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна були відсутні відомості щодо обтяження заставою даного автомобіля, то Позивач є добросовісним набувачем і право власності на автомобіль він набув без обтяжень. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги про припинення обтяження рухомого майна, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо судових витрат суд дійшов наступних висновків. В зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимог про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, суд,

Outcome: approved