Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просить розірвати шлюб між ним та відповідачем [PERSON] ; визначити місце проживання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , разом з ним як основним та єдиним утримувачем, та таким, що самостійно виховує дитину за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 19 квітня 2007 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану м. Дрогобича Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області, актовий запис №124, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 19.04.2007. За час спільного проживання у них народились діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем [PERSON] у нього не склалося, у них виявились різні погляди на життя та сімейні відносини, через що між ними постійно виникали непорозуміння і сварки, стали напруженими стосунки, особливо впродовж всього 2022 року, що призвело до остаточного охолодження їх почуттів, втрати одним до одного поваги і любові. Відповідач 20 січня 2023 року забрала їх спільну молодшу дитину [PERSON] і переїхала на постійне проживання до своєї мами в село Брониця, Дрогобицького району, Львівської області, при цьому залишила його з старшою дитиною [PERSON] , і від того часу вони разом не проживають. На даний час їх старша дитина [PERSON] проживає з ним та знаходиться повністю на його утриманні. Вони з відповідачем [PERSON] спільне господарство не ведуть, шлюбні відносини не підтримують, примирення між ними не можливе. Спору про розподіл майна, що є їх сумісною власністю, між ними в даний час немає. Відповідно до п. 2 ч.2 ст. 49 ЦПК України позивач подав доповнення до позовних вимог в яких вказує, що він разом з дитиною [PERSON] проживає по [ADDRESS] , а мати дитини - відповідач [PERSON] проживає за іншою адресою: [ADDRESS] . Дочка [PERSON] проживає з ним та повністю перебуває на його утриманні. Відповідач [PERSON] не надає кошти на потреби дитини, матеріально не забезпечує її, весь тягар утримання дитини він несе самостійно, мати належної участі в цьому не приймає. Відповідач [PERSON] фактично самоусунулася від виховання доньки [PERSON] , матеріально не забезпечує, не цікавиться її станом здоров`я, розвитком, навчальним процесом. Вона взагалі не займається вихованням, що покладає на нього, як батька, обов`язок самостійного виховувати дитину, повноцінність процесу якого вимагає значно більшого часу, ніж за умов повного складу сім`ї із участю в такому процесі обох батьків. Він один займаюся вихованням дитини, забезпечує всім необхідним, піклується про її стан здоров`я, навчання, відпочинок, фізичний, духовний і моральний розвиток, забезпечую матеріально. Крім цього, у нього з дитиною склався стійкий психологічний контакт і прив`язаність один до одного, у сім`ї панує взаємоповага та доброзичливість. Вважає, що визначення місця проживання його малолітньої доньки [PERSON] з ним та визначення його як основного і єдиного її утримувача та таким, що самостійно її виховує повинно бути юридично зафіксоване, адже в подальшому можуть виникати питання щодо оформлення документів щодо соціальної допомоги на дитину, яка виховується тільки одним з батьків, а також щодо переміщення дітей без документального оформлення згоди матері, яка не проживає разом з ними, а тому змушений звернутись до суду з даною позовною заявою. Ухвалою судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04.06.2024, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 20.06.2024. В підготовче судове засідання позивач не з`явився, 04.06.2024 подав суду заяву у якій просив проводити підготовче судове засідання та розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в підготовче судове засідання, яке призначалось на 04.06.2024 не з`явилася, подавши суду заяву у якій просила проводити підготовче судове засідання та розгляд справи у її відсутності. Одночасно подала суду письмові пояснення на позов позивача в яких вказала, що позов не визнає. У неї з донькою склалися непрості відносини, донька не реагує на її слова та прохання, уникає розмов, зустрічей з нею, вони часто конфліктують. Донька віддає перевагу у спілкуванні батькові, вона з ним більш відверта та знаходить з ним спільну мову та інтереси. Її фінансове становище не дозволяє залишити на своєму утриманні двох дітей, а тому молодший син [PERSON] буде проживати з нею. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської ради подала суду заяву у якій просить розглядати справу у її відсутності. Заперечень з приводу задоволення позову у поданій заяві не висловила, не заперечила проти його задоволення. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, суд оцінивши докази у сукупності, вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Так, вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні положення містяться у частині 1 статті 24 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Положеннями частин 3 та 4 Сімейного кодексу України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Отже, одним із принципів побудови сімейних та шлюбних відносин є принцип вільної згоди та добровільності їх існування. Шлюбні відносини тривають доти, доки існує бажання подружжя і надалі виконувати сімейні функції і надалі реалізовувати завдання сім`ї. Кожен з подружжя у будь-який час за наявності підстав, які унеможливлюють подальше шлюбне життя, має право висловити своє бажання розірвати шлюбні відносини. Реалізація цього права, яким наділений кожен з подружжя, повинна відбуватися з чіткім дотриманням матеріальних та процесуальних норм, для запобігання порушення інтересів іншого з подружжя або прав та інтересів дітей. Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Матеріалами справи встановлено, що 19 квітня 2007 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану м. Дрогобича Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області, актовий запис №124, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 19.04.2007. Від даного шлюбу у подружжя народились діти: донька - [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] від 29.09.2010, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану м. Дрогобича Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області та син - [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] від 22.09.2020, виданого Дрогобицьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів). Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частиною 3 статті 105 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні, оскільки не має наміру зберігати шлюб з відповідачем. Як встановлено, причиною припинення шлюбно-сімейних відносин сім`ї сторін по справі являється те, щовідносини після реєстрації шлюбу змінилися, у них виявились різні погляди на життя та сімейні відносини, через що між ними постійно виникали непорозуміння і сварки, стали напруженими стосунки, особливо впродовж всього 2022 року, що призвело до остаточного охолодження їх почуттів, втрати одним до одного поваги і любові. Відповідач 20 січня 2023 року забрала їх спільну молодшу дитину [PERSON] і переїхала на постійне проживання до своєї мами в село Брониця, Дрогобицького району, Львівської області, при цьому залишила позивача [PERSON] з старшою дитиною [PERSON] , і від того часу вони разом не проживають. Сторони спільне господарство не ведуть, шлюбні відносини не підтримують, примирення між ними не можливе. Спору про розподіл майна, що є їх сумісною власністю, між ними в даний час немає. Сам шлюб носить лише формальний характер, сім`я розпалася та існує формально. З огляду на те, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, тому відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. З моменту звернення позивача з даним позовом до моменту розгляду справи судом сторони мали достатньо часу для примирення, а позивач вправі був скористатися своїм правом відмовитися від позову, однак такого не відбулося, сторони не примирилися. При таких обставинах суд вважає, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, та їх неповнолітнім дітям, внаслідок чого їхній шлюб слід розірвати. Після розірвання шлюбу за відповідачем прізвище [PERSON] - залишити без змін. Щодо позову в частині визначення місця проживання дитини, суд виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. Відповідно до вимог статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частиною 8 статті 7 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Як встановлено вище, [PERSON] та [PERSON] є батьками[PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . За наслідками розгляду позовної вимоги про розірвання шлюбу, судом прийнято рішення про розірвання шлюбу між подружжям [PERSON] . Вказаним рішенням встановлено, що обставини справи об`єктивно свідчать про те, що після фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами по справі наявний спір про визначення місця проживання їхньої малолітньої доньки [PERSON] . Як зазначила відповідач [PERSON] у поданій нею заяві суду від 04.06.2024 в якій вказала, що у неї з донькою [PERSON] склалися непрості відносини, донька не реагує на її слова та прохання, уникає розмов, зустрічей з нею, вони часто конфліктують. Донька віддає перевагу у спілкуванні батькові, вона з ним більш відверта та знаходить з ним спільну мову та інтереси. Її фінансове становище не дозволяє залишити на своєму утриманні двох дітей, а тому молодший син [PERSON] буде проживати з нею. Позивач, з урахування інтересів дитини [PERSON] та її прихильності до нього, як батька, вважає, що дитина повинна і надалі залишитись проживати разом з ним, чого не заперечила і відповідач. Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч.ч. 2, 7-9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За приписами ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України»). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до довідки № 02-11/33 від 07.06.2024 виданої за підписом класного керівника та директора гімназії № 5 Героя України генерал-майора Сергія Кульчицього Дрогобицької міської ради вбачається, що [PERSON] навчається у вказаній гімназії, дівчинка виховується у сім`ї батька та дідуся. Батько цікавиться навчанням дитини, і відповідально ставиться до її виховання, бере активну участь у шкільному та особистому життя дівчинки. З дитиною здійснюється хороший догляд, батько поважає думку дитини та забезпечує належні умови для навчання. За заявою [PERSON] , комісією відділу служби у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради проведено обстеження умов проживання та складено акт обстеження умов проживання, яким встановлено, що [PERSON] [INFO] проживає разом з батьком - [PERSON] в [ADDRESS] , забезпечена усім необхідним для проживання та розвитку, порушень прав дитини не виявлено. Крім цього, згідно письмових пояснень лікаря медичної практики з педіатрії [PERSON] вбачається, що дитина [PERSON] , спостерігається і лікується в кабінеті «Дитячий приватний лікар», її батько [PERSON] приводить дитину на профілактичні огляди, та вразі захворювань звертається за допомогою. Із письмових пояснень, які надані суду [PERSON] , [PERSON] , яким відомі факти про життя сім`ї - [PERSON] , так як вони є сусідами, встановлено, що [PERSON] самостійно виховує та утримує свою неповнолітню доньку [PERSON] . Згідно ч. 4 статті 19 СК України та передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Згідно ст. 19 СК України визначено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Разом з тим, органом опіки та піклування не надано висновку щодо розв`язання спору, з врахуванням поданої заяви представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської ради про розглядати справу у її відсутності, суд вважає за можливе провести розгляд справи за наявними у справі доказами. Разом з тим, як судом було вказано вище, що пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Судом беззаперечно встановлено, що даний час [PERSON] повністю адаптована до соціально-сімейних умов, створених її батьком. Таким чином, за переконанням суду, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження їхніх теперішніх зв`язків, які забезпечать їм розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. За таких обставин суд вважає вимоги позивача є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат у справі, котрі полягають у сплаті позивачем судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду із вимогами немайнового характеру і підтверджуються квитанціями, враховуючи позицію позивача, слід залишити за ним. Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат, пов`язаних з її розглядом, окрім як сплати судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду, матеріали цієї справи не містять.

Outcome: approved