Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вище зазначеним позовом. Позовні вимоги позивача обґрунтовані тим, що позивач є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . У 2023 році за згодою позивача у вказаній квартирі було зареєстроване постійне місце проживання [PERSON] та її сина [PERSON] . Позивач відзначає, що відповідачі не є членами його сім`ї та за усною домовленістю користувалися квартирою на договірних умовах. Станом на момент звернення із позовом, відповідачі не проживають за місцем реєстрації, будь-якого власного майна у квартирі не мають, за станом квартири не слідкують. Крім того, відповідачі не сплачують комунальні послуги. в утриманні житла не приймають жодної участі. В той же час, відповідачі добровільно в позасудовому порядку скасувати реєстрацію місця свого проживання у вказаній квартирі відмовляються. На підставі\~вище наведеного,\~позивач просив\~суд визнати [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] та визнати [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.03.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі. 02.04.2024 року відповідач через канцелярію суду зареєструвала відзив на позовну заяву, у якому зазначила, що позовні вимоги щодо неї та [PERSON] , як його законний представник визнає у повному обсязі та просить його задовольнити. Розгляд справи просила проводити у її відсутності. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ППВСУ від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланнями на визнання позову сторонами без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи те, що відповідач визнав позов у повному обсязі, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. 17.06.2024 року позивач через канцелярію суду зареєстрував заяву, у якій просив здійснювати розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав. 18.06.2024 року сторони в судове засідання не з`явилася. Суд, встановивши обставини справи, перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, приходить до таких висновків. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 року Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивач є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . У 2023 році за згодою позивача у вказаній квартирі було зареєстроване постійне місце проживання [PERSON] та її сина [PERSON] . Позивач відзначає, що відповідачі не є членами його сім`ї та за усною домовленістю користувалися квартирою на договірних умовах. Станом на момент звернення із позовом, відповідачі не проживають за місцем реєстрації, будь-якого власного майна у квартирі не мають, за станом квартири не слідкують. Відповідач [PERSON] у поданому до суду відзиві позовні вимоги пред`явленні до неї та її сина [PERSON] визнала у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За змістом ч. 1 ст. 156 Житлового Кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно пункту 25 наказу Міністерства оборони України від 31.08.2018 року № 380 «Про затвердження Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями» (зі змінами) підлягають виселенню із службового жилого приміщення (зі службової жилої площі) без надання іншого жилого приміщення «колишні члени сім`ї військовослужбовця, які залишилися проживати у ньому після розірвання шлюбу (у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу)». Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи те, що відповідачі не проживають у спірній квартирі понад рік, позовні вимоги визнали у повному обсязі, а тому згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України вони вважаються таким, що втратили право на користування цим житлом. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки засновані на законі, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду.

Outcome: approved