Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-18 00:00:00

У вересні 2023 року до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] , в якій позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, 100\~000, 00 грн. Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилався на те, що він має статус потерпілого у кримінальному провадженні №12020045720000119, відкритому за фактом спричинення [PERSON] легких тілесних ушкоджень. З огляду на те, що слідство за вищезазначеним фактом триває з вересня 2020 року, а у його межах органом досудового розслідування проведено лише декілька слідчих дій, що свідчить про невиконання останнім своїх обов`язків, спрямованих на притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності й, враховуючи те, що кримінальне провадження неодноразово закривалось за постановами, які в подальшому були скасовані, позивач звернувся до суду з даним позовом. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справ між суддями від 12.09.2023 справу передано судді Кудрявцевій Т.О. Ухвалою від 14.09.2023 року суддя Кудрявцева Т.О., відкрила провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачем 27.10.2023 було надано відзив, доводи вкладені в якому зводяться до незгоди з заявленими вимогами. Так, останнім зазначено, що тривале досудове розслідування не може свідчить про незаконність дій органу досудового розслідування. Також вказано. що позивач, як потерпілий у кримінальному провадженні, наділений правом на звернення в порядку, передбаченому КПК України, з відповідними клопотаннями щодо зобов`язання вчинити певні дії. Крім того, зазначено про відсутність обґрунтування розміру спричиненої моральної шкоди. Позивачем 10.11.2023 надано суду відповідь на відзив, в якій \~ \~ \~ \~містяться доводи на спростування інформації, зазначеної у відзиві на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до копії витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань, 22.09.2020 підрозділом дізнання відділення поліції №1 Криворізького районного управління поліції ГУ НП в Дніпропетровській області зареєстровано кримінальне провадження №120220045720000119 за фактом спричинення невстановленими особами 15.09.2020 [PERSON] тілесних ушкоджень. Правова кваліфікація кримінального правопорушення ч.1 ст.125 КК України. Відповідно до протоколу допиту від 17.05.2021 [PERSON] визнано потерпілим у кримінальному провадженні №120220045720000119. Згідно копії постанови дізнавача СД ВП №1 КРУП ГУ НП в Дніпропетровській області Власенко Г.Є. від 19.05.2021, кримінальне провадження №120220045720000119 закрито. Відповідно до копії ухвали слідчого судді Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області Сарат Н.О. від 11.06.2021 (справа №211/3131/21) постанову дізнавача СД ВП №1 КРУП ГУ НП в Дніпропетровській області Власенко Г.Є. від 19.05.2021 про закриття кримінального провадження №120220045720000119 скасовано. Згідно копії постанови дізнавача СД ВП №1 КРУП ГУ НП в Дніпропетровській області Власенко Г.Є. від 13.04.2022 кримінальне провадження №120220045720000119 закрито. Відповідно до копії ухвали слідчого судді Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області Юзефович І.О. від 05.06.2023 (справа №211/3131/21) постанову дізнавача СД ВП №1 КРУП ГУ НП в Дніпропетровській області Власенко Г.Є. від 13.04.2022 про закриття кримінального провадження №120220045720000119 скасовано. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як роз`яснено у в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової)шкоди", особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). У пункті 32\~постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі N 920/715/17\~(провадження N 12-199гс18) зроблений висновок, що "застосовуючи\~статті1173,1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акту; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування". У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року у справі N 522/22008/15-ц (провадження N 61-3462св18) зроблено висновок, що "як свідчить тлумачення статей23,1174 ЦК моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості". Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, N 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). У\~постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі N 916/1423/17\~(провадження N 12-208гс18) зроблено висновок, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин;необхідністю відвідування органів досудового розслідування;неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Відповідно до КПК України які діяли як станом на день реєстрації кримінального провадження так і станом на день звернення позивача до суду, строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження. Строк досудового розслідування з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня повідомлення особі про підозру становить: 1) дванадцять місяців - у кримінальному провадженні щодо нетяжкого злочину; 2) вісімнадцять місяців - у кримінальному провадженні щодо тяжкого або особливо тяжкого злочину. Строк досудового розслідування злочину може бути продовжений до трьох місяців, якщо його неможливо закінчити внаслідок складності провадження, до шести місяців - внаслідок особливої складності провадження, до дванадцяти місяців - внаслідок виняткової складності провадження. Клопотання про продовження строку досудового розслідування подається не пізніше п`яти днів до спливу строку досудового розслідування, встановленого статтею 219 цього Кодексу. Строк досудового розслідування, що закінчився, поновленню не підлягає. Згідно приписів матеріального права, функції органу досудового розслідування зводяться до захисту прав\~і свобод\~людини,\~загальних інтересів\~суспільства та\~держави. Додержання строків слідства є однією з умов виконання завдань швидкого і повного розкриття злочинів. Суд зазначає, що при ухваленні даного рішення судом враховано, що відповідно до довідки наданої відповідачем до відзиву, орган досудового розслідування станом на 27.10.2023 не провів жодних процесуальних дій після скасування слідчим суддею 05.06.2023 постанови дізнавача від 13.04.2022. З матеріалів справи вбачається зволікання працівників органу досудового розслідування у здійсненні дій, спрямованих на розкриття кримінального правопорушення у вказаному кримінальному провадженні, а також систематичність неправомірності їх дій, що виразилися у неодноразовому винесенні постанов про закриття кримінального провадження та подальшому їх скасуванні, нездійснення будь-яких дій щодо проведення досудового розслідування справи, тривалість перерв між проведенням слідчими процесуальних дій, тому суд вважає наявними передбачені законом підстави для відшкодування завданої позивачу такими діями моральної шкоди. Суд вважає, що надмірна тривалість кримінального провадження, необхідність неодноразового оскарження дій органу досудового розслідування, призвели до моральних страждань позивача, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, і така моральна шкода, завдану позивачу, полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку тривалістю проведення досудового розслідування, вимушеним докладанням зусиль для організації свого життя та життя своєї сім`ї, що свідчить про наявність спричинення позивачу моральних страждань і причинно-наслідкового зв`язку між цими протиправними діями органів державної влади та заподіяною моральною шкодою. Вирішуючи питання про розмір компенсації позивачу моральної шкоди, суд виходить з характеру та обсягу душевних страждань, яких він зазнав, їх тривалості, тривалості проведення досудового розслідування, тому суд вважає за можливе визначити доведеною заподіяну моральну шкоду у розмірі 10\~000,00 грн., таким чином частково задовольнивши заявлені позивачем позовні вимоги, в задоволенні решти частини позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, як не доведені. Ухвалюючи рішення у справі про часткове задоволення позовних вимог, суд враховує те, що відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). У відповідності до ст. 141 ЦПК України судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Outcome: partial