Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-27 00:00:00

У грудні 2023 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа ПрАТ СК Саламандра, про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 23 липня 2023 року в м.Дніпрі на вул. Троїцька, сталась дорожньо-транспортна пригода за участю [PERSON] та [PERSON] . Згідно протоколу про адміністративне правопорушення, 23.07.2023 о 08 год. 32 хв. в [ADDRESS] , водій [PERSON] керуючи автомобілем «MAZDA» д/н [NUMBER] перед перестроюванням виконував розворот, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкоди або небезпеки іншим учасникам руху, внаслідок чого сталось зіткнення із автомобілем «SSANG YONG» д/н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , внаслідок ДТП автомобілі отримали механічне пошкодження та зазнали матеріальних збитків. Постановою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 10.08.2023 року суд закрив провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно позивача за ознаками ст. 124 КУпАП на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю у діях позивача події і складу адміністративного правопорушення. У зв`язку з цим, позивач вважає, що відповідно винним у вчиненні ДТП є відповідач - [PERSON] . Вказує, що відповідно до висновку експерта вартість матеріального збитку, нанесеному позивачу, як власнику автомобіля «МАЗДА» 626, пошкодженого внаслідок ДТП складає 22 504 грн. 02 коп. Позивач не отримав ніякого відшкодування зі сторони відповідача, не дивлячись на постійні звернення до нього та прохання урегулювати це питання. У зв`язку із викладеним, позивач змушений звернутись до суду з цією позовною заявою за захистом своїх прав та законних інтересів, в якому просив стягнути з [PERSON] на його користь матеріальну шкоду у сумі 22 504,02 грн. та вирішити питання розподілу судових витрат. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.12.2023 року позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа ПрАТ СК Саламандра, про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди було залишено без руху. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25.01.2024 року відкрито провадження по справі та вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін. Сторонам встановлено строк на подання заяв по суті справи. Відповідачу надсилалась ухвала про відкриття провадження у справі та позовна заява з додатками до неї. Відповідно до вимог ст. ст.128, 272 ЦПК України, відповідач є таким, що належним чином повідомлений про розгляд цієї цивільної справи та про свої процесуальні права та обов`язки, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву у якому він зазначив, що не погоджується з позовними вимогами та вважає, що його вина у вчиненні ДТП не доведена, а тому відсутні підстави для стягнення з нього матеріальної шкоди. На підставі зазначеного просив суд відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення, 23.07.2023 о 08 год. 32 хв. в м. Дніпрі по вул. Троїцькій, 12А, водій [PERSON] керуючи автомобілем «MAZDA» д/н [NUMBER] перед перестроюванням виконував розворот, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкоди або небезпеки іншим учасникам руху, внаслідок чого сталось зіткнення із автомобілем «SSANG YONG» д/н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , внаслідок ДТП автомобілі отримали механічне пошкодження та зазнали матеріальних збитків. Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2023 року суд закрив провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ознаками ст. 124 КУпАП на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю у діях позивача події і складу адміністративного правопорушення. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Також судом встановлено, що відповідно до висновку експерта №9656/1, який складений 26 вересня 2023 року судовим експертом Крутінь В.І., вартість матеріального збитку, нанесеному позивачу, як власнику автомобіля «МАЗДА» 626, пошкодженого внаслідок ДТП складає 22 504 грн. 02 коп. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Порядок і умови відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, визначені статтями 1187, 1188 ЦК України. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Вирішуючи спір, пов`язаний з відшкодуванням шкоди, завданої взаємодією кількох джерел підвищеної небезпеки, зокрема, зіткненням транспортних засобів, суд приймаючи рішення у вказаній справі виходить з того, що у цьому випадку шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з урахуванням принципу вини. Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що обов`язок відшкодувати завдану іншому володільцю джерела підвищеної небезпеки шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. При цьому вина у завданні шкоди, згідно з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, є обов`язковою умовою для покладення на винну особу відповідальності за майнову шкоду, завдану внаслідок взаємодії транспортних засобів іншому учаснику дорожньо-транспортної пригоди. Такий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року в справі № 522/11610/15-ц (провадження № 61-13624св18), від 18 листопада 2019 року в справі № 344/9572/16-ц (провадження № 61-17552св18), від 20 листопада 2019 року в справі справа № 345/4614/16-ц (провадження № 61-31818св18). Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 статті 82 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вимогами цивільного процесуального законодавства встановлено, що суд зобов`язаний встановити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від встановленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України - шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що і відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Частинами 6, 7 статті 82 ЦПК України передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Цивільно-правова відповідальність може мати місце за наявності складу правопорушення. Саме склад цивільного правопорушення є тим юридичним фактом, який породжує правовідносини між правопорушником і потерпілим, створює певні претензії потерпілого та обов`язки порушника відшкодувати шкоду, заподіяну протиправними діями. Сукупність умов, за яких може наставати відповідальність у вигляді відшкодування збитків, називають загальним складом цивільно-правової відповідальності. До таких умов належать: наявність шкоди; протиправність поведінки боржника; причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою; вина боржника. Зі змісту пред`явленого позову, вбачається, що позивач [PERSON] звернувся до суду із вимогою про стягнення матеріальних збитків, які були спричинені йому саме з вини [PERSON] , адже саме він, на думку позивача, порушив Правила дорожнього руху України. Проте з такими висновками позивача суд не погоджується. Відповідно до ч. 7 ст. 82 ЦПК Украйни преюдиційне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Позивач надає помилкову правову оцінку та прийшов до передчасного висновку про доведеність вини відповідача [PERSON] у вчиненні ним дорожньо-транспортної пригоди, оскільки патрульними поліцейськими протокол щодо порушення правил дорожнього руху за ст. 124 КУпАП щодо [PERSON] не складався, до адміністративної відповідальності рішенням суду за фактом вказаного ДТП відповідач не притягувався. Згідно ст. 124 КУпАП відповідальність за вказаною статтею настає у випадку порушення водієм Правил дорожнього руху України, що спричинило пошкодження транспортних засобів чи іншого майна. Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність вказаної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ст. 251 КУпАП). Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем у цій справі пред`явлено позов за відсутності та недоведеності всіх обов`язкових підстав для деліктної відповідальності відповідача [PERSON] , а саме протиправності дій заподіювача шкоди та вини такого водія (учасника ДТП) у заподіянні шкоди позивачу. Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76, ч. ч. 1, 2 ст. 77, ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Так, стаття 1188 ЦК України встановлює наявність підстав для притягнення заподіювача шкоди до відповідальності, де необхідною умовою є наявність чотирьох елементів складу цивільного правопорушення, які враховував суд приймаючи рішення, а саме: протиправна поведінка заподіювача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вина заподіювача шкоди. Враховуючи викладені позивачем обставини справи та надані докази, які судом оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд вважає, що позивачем не надано належні та допустимі докази того, що відповідачем [PERSON] було порушено Правила дорожнього руху України, в результаті чого саме з його вини відбулась дорожньо-транспортна пригода, що саме через протиправну поведінку відповідача [PERSON] права та інтереси позивача були порушені, а відтак зазначені обставини свідчать про відсутність у позивача обґрунтованих підстав на відшкодування спричиненої шкоди. Суд, оцінюючи подані позивачем докази та вищевикладені обставини дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа ПрАТ СК Саламандра, про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди слід відмовити за недоведеністю позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували вину відповідача [PERSON] у заподіянні шкоди транспортному засобу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed