Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-19 00:00:00

У листопаді 2022 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що відповідач [PERSON] організував умисне вбивство [PERSON] та двох його охоронців офіцерів спецпідрозділу міліції «Титан» [PERSON] та [PERSON] . Вироком Києво-Святошинського райсуду Київської області [PERSON] та [PERSON] визнано винними у вчиненні злочинів, що передбачені ч. 3 ст. 27 и п. 1, 5, 6, 8, 11, 12, ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 27 и ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 27 и ст. 348 КК України ( [PERSON] ) та п. 1, 5, 6, 8, 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 263 и ст. 348 КК України ( [PERSON] ) та призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. Згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 13.02.2014 р. вищевказані вирок та ухвала судів змінені, виключено з судових рішень вказівку на засудження [PERSON] та [PERSON] за п. 8 ч. 2 ст. 115 КК України в іншій частині вирок та ухвала залишені без змін. Також вироком суду з відповідача [PERSON] стягнуто відшкодування моральної шкоди спричиненої злочином на користь [PERSON] у розмірі 800 000 грн., на користь [PERSON] у розмірі 400 000 грн., на користь [PERSON] у розмірі 800 000 грн. Вказаний вирок суду набув законної сили 22.04.2013 р. На теперішній час, вказаний вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області в частині стягнення з відповідача грошових коштів не виконано. За рішенням суду з відповідача [PERSON] стягнуті інфляційні втрати (збитки) за період з травня 2013 року по грудень 2019 року та три проценти річних від простроченої суми за період з 22.04.2013 року по 15.01.2020 року. Вказане рішення суду набуло законної сили 13.11.2020 р., і також відповідачем [PERSON] не виконано. Вказали, що мають право вимагати стягнення з відповідача інфляційні втрати (збитки) за період з січня 2020 року та три проценти річних за період з 16.01.2020 р. з суми заборгованості за вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.11.2012 року. Просили суд: Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 листопада 2022 року відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 лютого 2024 року суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому, встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі. У судове засідання позивачі не з`явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивачів подав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав, проти заочного рішення не заперечував. Ухвалу про відкриття, позовну заяву відповідачу направлено на адресу Бердичівської виправної колонії №70 по місцю відбуття покарання, що є належним повідомленням. Зважаючи, що жодних дій відповідач не вчинив щодо можливості направлення до суду відзиву, письмових заперечень з доказами на спростування доводів позову про отримання в борг коштів, на строки розгляду даної цивільної справи суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, прийняття рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. У відповідності до ч. 5 ст.\~268\~ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України). За правилами ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У свою чергу, ст. 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 4,6 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ч. 5 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору. Аналіз наведених норм процесуального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (Постанова Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Верховний Суд також неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. У частині третій статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 Кодексу. При розгляді справи судом встановлено, що Вироком Києво-Святошинського райсуду Київської області від 08 листопада 2012 року [PERSON] (відповідач по справі) та [PERSON] визнано винними у вчиненні злочинів, що передбачені ч. 3 ст. 27 и п. 1, 5, 6, 8, 11, 12, ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 27 и ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 27 и ст. 348 КК України ( [PERSON] ) та п. 1, 5, 6, 8, 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 263 и ст. 348 КК України ( [PERSON] ) та призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 квітня 2013 року вирок залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 13 лютого 2014 року вищевказані вирок та ухвала судів змінені, виключено з судових рішень вказівку на засудження [PERSON] та [PERSON] за п. 8 ч. 2 ст. 115 КК України в іншій частині вирок та ухвала залишені без змін. Вказаними судовими рішеннями встановлено, що відповідач [PERSON] організував умисне вбивство [PERSON] та двох його охоронців офіцерів спецпідрозділу міліції «Титан» [PERSON] та [PERSON] . Також Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 листопада 2012 року з відповідача [PERSON] стягнуто на відшкодування моральної шкоди, спричиненої злочином на користь [PERSON] - 800 000 грн., на користь [PERSON] - 400 000 грн., на користь [PERSON] - 800 000 грн. Вказаний вирок суду набув законної сили 22 квітня 2013 року, але в частині стягнення з відповідача грошових коштів не виконано. Доказів протилежного суду не надано. Встановлено, що рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 вересня 2020 року з відповідача [PERSON] стягнуто: - \~ \~ \~ \~на користь позивача [PERSON] інфляційні втрати (збитки) за період з травня 2013 року по грудень 2019 року з суми заборгованості 800 000 грн. (моральної шкоди) за вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.11.2012 року, у розмірі 1 296 880 грн. та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 161 684, 98 грн. за період з 22.04.2013 року по 15.01.2020 року, на загальну суму 1 458 564, 98 грн. - \~ \~ \~ \~на користь позивача [PERSON] інфляційні втрати (збитки)за період з травня 2013 року по грудень 2019 року з суми заборгованості 400 000 грн. (моральної шкоди) за вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.11.2012 року, у розмірі 648 440 грн. та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 80 842, 49 грн. за період з 22.04.2013 року по 15.01.2020 року, на загальну суму 729 282, 49 грн. - \~ \~ \~ \~на користь позивача [PERSON] інфляційні втрати (збитки) за період з травня 2013 року по грудень 2019 року з суми заборгованості 800 000 грн. (моральної шкоди) за вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.11.2012 року, у розмірі 1 296 880 грн. та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 161 684, 98 грн. за період з 22.04.2013 року по 15.01.2020 року, на загальну суму 1 458 564, 98 грн. . Вказане рішення суду набуло законної сили 13 листопада 2020 року, і також відповідачем [PERSON] не виконано. Доказів протилежного відповідач суду не надав. Відповідно до частин третьої-четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.11.2012 р. та рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 2.09.2020 р. встановлено, що відповідач має боргове зобов`язання перед позивачами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , наявність судових рішень про стягнення коштів, які боржник не виконав, не припиняє правовідносини сторін та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченого ст. 625 ЦК України. Відповідач не виконав вищевказані рішення суду, тому позивачі мають право на застосування санкцій, передбачених ст. 625 ЦК України. Таким чином, ст. 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 14-16цс18, в якому Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 0.10.2014 року у справі № 6-113цс14, згідно з яким відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов`язанням. У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. У той же час, у пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду. За змістом ст.ст. 524, 533-535 та ст. 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. З огляду на те, що відповідач не виконав вказаний вирок суду, в частини сплати позивачам грошових коштів та станом на 22.04.2013 р. мав не виконане грошове зобов`язання перед позивачами, тому у останніх виникло право на застосування відповідальності за невиконання такого зобов`язання у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України. Перевіривши поданий суду розрахунок, суд приходить до висновку про його обґрунтованість. А саме, розрахунок інфляційних витрат та 3% річних щодо кожного позивача: за період з 16.01.2020 р. по 30.09.2022 р. інфляційні втрати позивача [PERSON] складають 323 298,26 грн. та 3 % річних складають 64 964 грн., разом 388 262,26 грн.; за період з 16.01.2020 р. по 30.09.2022 р. інфляційні втрати позивача [PERSON] складають 161 649,13 грн. та 3 % річних складають 32 482,19 грн. грн., разом 194 131,32 грн.; за період з 16.01.2020 р. по 30.09.2022 р. інфляційні втрати позивача [PERSON] складають 323 298,26 грн. та 3 % річних складають 64 964 грн., разом 388 262,26 грн. Вищенаведені фактичні обставини справи підтверджені належними, допустимими та достовірними доказами та у судовому засіданні не оспорювалися. На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до відповідача [PERSON] про стягнення встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від суми шкоди заподіяної злочином підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо обраного Позивачами способу захисту права. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених позивачем позовних вимог, з урахуванням обраного ним способу захисту права, на підставі поданих сторонами доказів. При цьому суд ураховує, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 3, 55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. А тому суд приходить до висновку про те, що обраний позивачами спосіб захисту права є ефективним та відповідає приписам діючого законодавства України. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved