Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-30 00:00:00

[PERSON] (місце проживання: [ADDRESS] ) через свого представника звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] (місце проживання: [ADDRESS] ), [PERSON] (місце проживання: [ADDRESS] ) про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог вказано, що позивачу на праві власності належить будинок за адресою: [ADDRESS] . За вищевказаною адресою позивач зареєстрував свою колишню дружину - [PERSON] та сина - [PERSON] . Відповідачі за своїм місцем реєстрації не проживають, оскільки виїхали на територію російської федерації, участі у витратах на утримання будинку не приймають, у зв`язку з чим позивач не має змогу оформити житлову субсидію. Ухвалою судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19.10.2023 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито підготовче провадження у справі. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.11.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник позивача через систему «Електронний суд» надіслав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідачі в судове засідання також не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, про день, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, що підтверджується рекомендованими поштовими повідомленнями, наявними в матеріалах справи. Заяви про розгляд справи без їх участі до суду не надходило, відзиву на позов також не надходило. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01.07.2024 року постановлено провести заочний розгляд справи. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно договору купівлі-продажу від 21.04.1990 року [PERSON] придбав житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформаційної довідки №346441476 від 13.09.2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, відомості про реєстрацію права власності на будинок за адресою: [ADDRESS] , в реєстрі відсутні. 26.04.2016 року заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області, справа №234/2642/16-ц, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований 01.03.1986 року, розірвано. Згідно довідки про зареєстрованих осіб №9256 від 14.09.2023 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (власник), [PERSON] (син) та [PERSON] (колишня дружина). Як вбачається з актів про не проживання, складеними головою комітету мікрорайону №6 та головою комітету мікрорайону №1 від 06.09.2023 року, [PERSON] не проживає з 01.01.2015 року, а [PERSON] з 01.02.2020 року за місцем реєстрації, а саме за адресою: [ADDRESS] . Даний факт засвідчений у актах підписами свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №91-52415/18/23-Вих. від 27.10.2023 року, за результатами проведеної перевірки інформації, що зберігається в базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території», відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією громадянами України [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в період з 08.11.2017 року по теперішній час (станом на 27.10.2023 року) в базі даних не виявлено. Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного. Відповідно до\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України закріплено положення, відповідно до якого громадяни, що мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Суд звертає увагу на те, що належний на праві власності позивачу будинок був придбаний ним у 1990 році, тобто в період перебування у шлюбі з [PERSON] . Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Аналогічний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) З огляду на викладене, суд доходить висновку, що будинок за адресою: [ADDRESS] , є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, у зв`язку з чим [PERSON] не може бути визнана такою, що втратила право користування даним житлом. Щодо визнання втратившим право користування [PERSON] суд критично ставиться до обґрунтувань позивача про те, що відповідач виїхав на територію російської федерації, утриманням будинку не займається та втратив інтерес до нього, оскільки судом встановлено, що відомостей про перетин державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією відповідачами, в базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території» не виявлено. При цьому жодних інших доказів на підтвердження того, що відповідач виїхав до території російської федерації, має інше жиле приміщення або переїхав до іншого населеного пункту позивачем не надано. Надані позивачем акти про непроживання відповідачів за адресою: [ADDRESS] , суд не бере до уваги, оскільки в акті відсутні відомості про дослідження житла на предмет проживання в ньому відповідачів. Крім того, суд вважає, що шляхом складання акту можливо підтвердити наявність певних обставин саме на момент його складання, а не за період часу. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням вищенаведеного, суд доходить висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідачі не проживають за адресою: [ADDRESS] , не сплачують комунальні платежі та втратили інтерес до житлового приміщення, у зв`язку з чим позов є необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed