Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-18 00:00:00

У травні 2024 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (надалі за текстом - відповідач), третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Наталія Станіславівна (надалі за текстом- приватний нотаріус Хара Н.С.), про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що приватним нотаріусом Харою Н.С. 24.11.2017 року було вчинено виконавчий напис, який зареєстрований в реєстрі за № 3118, про стягнення з позивача на користь відповідача заборгованості у розмірі 17 789,48 грн. На підставі зазначеного виконавчого напису приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Щербаковим Ігорем Миколайовичем 31.01.2018 року було відкрито виконавче провадження № [NUMBER], в межах якого здійснювалися виконавчі дії з примусового виконання виконавчого напису. Позивач вважає, що приватним нотаріусом при вчиненні виконавчого напису було порушено вимоги закону, оскільки виконавчий напис вчинено за відсутності доказів про безспірність заборгованості та на підставі договору, не посвідченого нотаріально. З цих підстав позивач звернувся до суду з позовом, просив визнати виконавчий напис № 3118 від 24.11.2017 року таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 08 травня 2024 року позовну заяву було залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 19 червня 2024 відкрито провадження у справі, ухвалено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Як вбачається з матеріалів справи, 07.05.2024 року, до відкриття провадження у справі, відповідач подав до суду заяву про визнання позовних вимог, в якій просив задовольнити позовні вимоги в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, стягнути на користь позивача з відповідача 50% судового збору у зв`язку із визнанням позовних вимог, справу розглянути без участі представника відповідача. Крім того, відповідач не погодився з розміром заявлених позивачем витрат на правову допомогу та вважає їх завищеними, оскільки підготовлений адвокатом у цій справі позов не є унікальним, тому його написання не вимагало багато часу саме технічної роботи, юридична робота була виконана під час підготовки попередніх позовів, законодавство та судова практика з цього часу не змінювались, адвокатом не здійснювався збір доказів у справі, всі долучені до матеріалів справи документи були надані позивачем самостійно. З цих підстав, просив зменшити розмір витрат на правничу допомогу до 1 000 грн. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не викликались. Згідно із ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 Постанови від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки відповідач визнав позовні вимоги та не заперечував проти їх задоволення, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Щодо розподілу витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Доказами в цивільному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (частина перша ст. 76 ЦПК України). При розподілі витрат на професійну правничу допомогу суд бере до уваги, що дана справа є справою незначної складності, розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, позовні заяви у даних справах є майже типовими та фактично шаблонними, що зумовлено наявністю узгодженої та усталеної судової практики по даній категорії справ, у даній категорії справ існує відпрацьована адвокатська практика, а обсяг досліджених доказів є невеликим. Так, відповідно до орієнтовного (попереднього) розрахунку судових витрат, наведеного у позовній заяві, позивачем було сплачено адвокату за підготовку та подання позовної заяви 7 200 гривень, крім того, вказано, що вартість участі адвоката в 1 судовому засіданні по суті спору становитиме 4 000 гривень. Разом з тим, позивачем не було надано суду копію договору про надання правової допомоги та будь-яких інших доказів для обґрунтування розміру витрат на правову допомогу. Крім того, доказів фактичного здійснення позивачем витрат у розмірі в 7 200 гривень на оплату наданих йому послуг з підготовки та подання позовної заяви також не було надано. З огляду на викладені обставини, та враховуючи, що відповідач визнав позовні вимоги в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у заяві про визнання позовних вимог просив зменшити витрати на правову допомогу у даній справі до 1 000 гривень, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000 гривень. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи, що відповідач визнав позов у повному обсязі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 50 % витрат зі сплати судового збору у розмірі 605,60 грн та повернути позивачу з державного бюджету 50 % судового збору у розмірі 605,60 грн.

Outcome: approved