Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) до відповідача про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Позов мотивує тим, що 03.12.2020 уклав шлюб з [PERSON] . У вказаному шлюбі народився син - [PERSON] , [INFO] , який залишився проживати з ним у квартирі. Згадане житло належить батькам позивача. Вказує, що спочатку подружнього життя у сторін були теплі дружні відносини. Але згодом їхні відносини змінилися, вони перестали розуміти один одного, у них пропало почуття любові, а його неодноразові намагання налагодити сімейні відносини не дали позитивного результату. Відповідачка уже більше року не проживає з ними, сторони не ведуть спільного господарства. Однак, йому відомо, що вона їздить за кордон та має намір там залишитися проживати з іншим чоловіком. Відповідачка не бажає проживати з ним однією сім`єю та виховувати спільно сина, що фактично призвело до подання цього позову. Сторони не можуть дійти згоди: з ким буде проживати малолітній син.Як вбачається з Акту обстеження умов проживання, син проживає з ним, він виховує та утримує сина. Мати не виконує свої батьківські обов`язки щодо виховання сина, не цікавиться його життям та розвитком. Наведене свідчить про самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини. Вважає, що подальше спільне проживання і примирення між ними неможливе, оскільки суперечить його інтересам, а тому просить розірвати шлюб, сина [PERSON] залишити проживати та перебувати на його утриманні за місцем проживання батька за адресою: [ADDRESS] . У судове засідання позивач не з`явився, подав клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач у судове засідання не з`явилася, подала відзив, де вказала, що не заперечує щодо розірвання шлюбу, сторони протягом року проживають окремо. Сторони втратили почуття любові, поваги, примирення між сторонами є неможливим. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання сина разом з позивачем зазначила наступне. Позивач з сином вже понад рік проживають разом, є дуже близькими. Позивач має досить високі доходи, оскільки працює дистанційно, весь свій час проводить з сином. На даний час в неї відсутня можливість займатися вихованням сина через фінансові труднощі. Крім того, вона більшість свого часу перебуває за кордоном, де хоче реалізувати себе за своїм фахом. Просить розгляд справи проводити без її участі. Представник третьої особи не з`явилася, причин неявки не повідомила. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] (після державної реєстрації шлюбу - [PERSON] ), [INFO] , зареєстрували шлюб 03.12.2020 у Дрогобицькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), про що складено відповідний актовий запис №298. Відповідно до довідки Відділу-ЦНАП від 18.12.2020, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , [PERSON] народився [INFO] , країна народження - Польща, батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Як вбачається з акту обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , що складений Відділом - СуСД від 09.05.2024, житло розміщене на 2 поверсі двоповерхового будинку, складається з 3 кімнат, а саме: коридору, кухні, санвузла. Умови проживання задовільні: у квартирі є газо-, водо- та електропостачанням, необхідні меблі, побутова техніка. Для виховання та розвитку дитини створені такі умови: дитина забезпечена сезонним одягом, взуттям, є дитячі іграшки, дитяче ліжечко. За вказаною адресою зареєстровані та проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (не проживає), [PERSON] , 2022 року народження, [PERSON] , 1993 року народження. Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] є син [PERSON] , [INFO] . Дитина забезпечена усім необхідним для проживання та розвитку. Стаття 51 Конституції України визначає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у статті 24 СК України, у якій, серед іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частини 3, 4 статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини 2 статті 104 цього ж Кодексу шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частина 1 статті 110 СК України передбачає, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Статтею 112 Сімейного кодексу України передбачено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до змісту пункту 10 постанови пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Таким чином, регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а також забезпечення державою принципу свободи шлюбу та принципу свободи розірвання шлюбу. Судом встановлено, що шлюбні відносини між позивачем та відповідачем мають формальний характер, суперечать інтересам сторін, оскільки відповідач визнала позов, а тому позов в цій частині є обґрунтованим та підлягає задоволенню. У зв`язку із тим, що сторони разом не проживають, між ними виник спір щодо визначення місця проживання дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Статтею 161 СК України визначено, якщо мати табатько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Згідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. З матеріалів справи вбачається, що за адресою проживання батька [PERSON] для малолітнього сина [PERSON] є всі умови для проживання, оскільки такі проживають в квартирі, яка облаштована необхідними меблями, наявний сезонний одяг, іграшки. Відтак, є всі умови для повноцінного розвитку та виховання дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Враховуючи, що позивач фактично проживає з малолітнім сином, який в свою чергу прихильний до нього, піклується про нього, має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, із урахуванням віку дитини, суд вважає, що на даний час проживання малолітнього сина з батьком, який фактично проживає з ним, в тому числі перебуває на його утриманні, буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи й позитивно сприятиме його розвитку як психологічному так і фізичному. Крім того, мати [PERSON] зазначила, що вона більшість свого часу перебуває за кордоном та наразі в неї відсутні кошти на утримання дитини. Крім цього, визначення місця проживання дітей разом із батьком чи матір`ю, не позбавляє їх права на особисте спілкування за дітьми та прийняття участі у їх вихованні. Таким чином, враховуючи, що на даний час визначення місця проживання сина [PERSON] разом з батьком відповідає інтересам дитини, суд дійшов висновку про задоволення заявлених вимог і в цій частині. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно ст. 142 ЦПК України на користь позивача слід стягнути 2422,40 грн.

Outcome: approved