Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-24 00:00:00

У грудні 2023 року до Кіровського районного суду м. Кіровограда надійшла позовна заява від [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що 19 жовтня 2018 року вона уклала шлюб з [PERSON] , який зареєстровано Кропивницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, актовий запис № 956. Від шлюбу вони мають доньку, [PERSON] , [INFO] . З 2021 року подружні відносини між ними фактично припинені. Чоловік проживає окремо від неї з донькою, спільним побутом не пов`язані. Збереження шлюбу вважають недоцільним. Вказано, що згоди щодо сплати аліментів між ними не досягнуто. Дитина проживає разом з нею і на свою зарплату вона не може її утримувати. Просила суд розірвати шлюб, який був укладений 19 жовтня 2018 року між нею та відповідачем, стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітньої доньки, [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дати пред`явлення позову і до досягнення повноліття дитиною. Ухвалою судді від 28 грудня 2023 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. 12 лютого 2024 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно якого вказано, що твердження позивача про те, що з 2021 року між ними припинені шлюбні відносини, він проживає окремо, спільним побутом не пов`язані та збереження шлюбу вважають недоцільним, не відповідають дійсності. Позивач повідомила про намір розлучитися у 2023 році, що стало для нього несподіванкою. Після 08 жовтня 2023 року за усною домовленістю між сторонами оплата витрат на харчування під час відвідування дочкою дитячого садка почала здійснюватися сторонами окремо та почергово (грудень 2023 р. та лютий 2024 року відповідачем, листопад 2023 р. та січень 2024 р. позивачем). Незважаючи на усі зусилля відповідача зберегти шлюб, ним було прийнято рішення жити окремо від своєї сім`ї. Вказував, що жодного разу позивачем не порушувалось питання щодо розміру та сплати аліментів. Чинним законодавством чітко встановлено розмір аліментів у вигляді 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно на одну дитину, тому вимога про стягнення аліментів у розмірі 1/3 частини є незаконною та такою, що не підлягає задоволенню. 18 червня 2024 року позивачем подано заяву, у відповідності до якої вона вказала, що офіційною датою припинення фактичних подружніх відносин та спільного побуту між сторонами є 08 жовтня 2023 року. Просила суд стягувати з відповідача аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, а у разі прийняття рішення про розірвання шлюбу зобов`язати її не чинити будь-яких перешкод щодо участі відповідача у вихованні доньки та будь якому спілкуванні з нею необмежено у часі та просторі, у тому числі, телефоном, особисто, шляхом проживання у відповідача, спільних з відповідачем поїздок, екскурсій тощо. Зазначала, що у зв`язку з досягненням згоди між ними та участі відповідача у витратах на дитину (сплата за відвідування садочка, витрати на лікування тощо) відмовляється від вимоги сплати відповідачем боргу по сплаті аліментів, що виник з дати пред`явлення позову 04 грудня 2023 року і до цього часу та просила стягнути аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, після набрання судовим рішенням по даній справі законної сили. У судове засідання позивачем подано заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити. Відповідач у судове засідання надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Не заперечував проти задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 112 ч. 2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Судом установлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 19 жовтня 2018 року Кропивницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] \~ зареєстрували шлюб, актовий запис № 956. Після державної реєстрації прізвище дружини змінилось на « [PERSON] ». Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Судом установлено, що сторони подружніх стосунків не підтримують, спільно не проживають та подружніх стосунків не підтримують, а їх сім`я фактично розпалася й подальше подружнє життя є неможливим. Причинами розпаду сім`ї є відчуження один від одного, відсутність взаєморозуміння. Оскільки подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, шлюб підлягає розірванню. Установленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції, і є частиною національного законодавства України. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово сімейний засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово союз підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Головним завданням сімейного законодавства є зміцнення сім`ї. Проте завдання СК України щодо подальшого зміцнення сім`ї не виключає існування права на розлучення. Держава заінтересована у збереженні лише такої сім`ї, яка б відповідала принципам моралі і вимогам закону. Відсутність почуттів любові і поваги, неможливість подолання непорозумінь, неприязні, ворожнечі - все це негативно відбивається на особистому житті кожного із подружжя. Основою сімейних відносин є добровільний шлюб жінки та чоловіка, що ґрунтується на вільних від матеріальних розрахунків почуттях взаємної любові, дружби та поваги всіх членів сім`ї. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Виходячи із положень ст. 112 Сімейного кодексу України, враховуючи дійсні взаємовідносини, які склалися між сторонами, суд вважає, що сім`я позивача та відповідача фактично розпалася, спільного подружнього життя не ведуть, спільного господарства також, збереження сім`ї за таких обставин стало неможливим подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу не відповідатиме взаємним інтересам сторін, і шлюб має бути розірвано. Що стосується позовної вимоги про стягнення аліментів, то суд зазначає наступне. [PERSON] народилась\~ [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Дитина проживає разом з позивачем, що не заперечується відповідачем. Як вбачається з доводів сторін, між ними виник спір щодо невиконання відповідачем його обов`язку як батька утримувати неповнолітню дитину. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Згідно з ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Відповідно до ст. 184 ЦПК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Приписами ст. 182 Сімейного кодексу України, встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У відповідності до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно із ст. 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При визначені розміру аліментів, суд враховує матеріальний стан позивача, обов`язок відповідача як батька утримувати неповнолітню дитину. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» у 2024 році установлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років - 2563 гривні; дітей віком від 6 до 18 років - 3196 гривень, тому заявлений позивачкою розмір аліментів в позовній заяві, підлягає індексації відповідно до закону. Враховуючи матеріальний стан сторін, законодавче встановлення розміру аліментів на одну дитину, з відповідача підлягають стягненню аліменти на користь позивача на утримання доньки у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з\~ дня набрання судовим рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття, такий розмір аліментів є необхідним та буде відповідати вимогам закону, принципам справедливості, не порушить інтересів відповідача, позивача по справі. При цьому, суд роз`яснює, що відповідач у справі не позбавлений права на звернення до суду щодо вирішення питання участі у вихованні дитини та будь якому спілкуванні з нею, у випадку, якщо сторони не дійшли та/чи не дійдуть згоди. Такий спір може бути вирішено також органом опіки та піклування. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1211,20 грн. за вимогу про стягнення аліментів, оскільки позивач при подачі позову про стягнення аліментів звільнена від сплати судового збору та 1073,60 гривень на користь позивача за позовну вимогу про розірвання шлюбу.

Outcome: approved