Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-23 00:00:00

01 вересня 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. В обґрунтування заявлених вимог Позивач посилався на наступні обставини. 08 вересня 2013 року між Позивачем та Відповідачем було укладено шлюб. [INFO] у Позивача та Відповідача народився син [PERSON] . 3 січня 2022 року між Позивачем та Відповідачем було припинено шлюбні стосунки та наразі наявний спір щодо місця проживання неповнолітнього сина [PERSON] . Позивач вказав, що на даний час вже більш ніж рік вихованням та доглядом за дитиною займається саме він, весь свій вільний час проводить з дитиною, забирає його зі школи, гуляє з сином, робить домашні завдання та інше. Позивач ходить на батьківські збори та відвідує всі шкільні заходи, в яких приймає участь дитина, має з сином стійкий психологічний контакт та прив`язаність, вони постійно спілкуються, Зазначив, шо має постійне місце проживання та стабільний, мій стан здоров`я задовільний, алкогольні та наркотичні засоби не вживає, позитивно характеризується за місцем роботи. Водночас, зазначив, що Відповідачці син зовсім не потрібен, Відповідачці головне стягнути з Позивача аліменти, оскільки вони виплачуються тому із батьків з ким проживає дитина. З огляду на викладене Позивач просив визначити місце проживання малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, [PERSON] , та стягнути з [PERSON] аліменти на утримання спільного сина в розмірі частини усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 12.09.2023 року ухвалою суду по справі №760/20156/23 роз`єднано у самостійні провадження вимоги Позивача про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. 09.11.2023 ухвалою суду по справі № 760/26096/23 відкрито загальне позовне провадження у справі про визначення місця проживання дитини. Призначено підготовче засідання 25 січня 2024 року о 12 годині 00 хвилин. 11.01.2024 від Третьої особи до суду надійшов лист, в якому Третя особа просила перенести розгляд справи, оскільки питання про надання висновку органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини винесено на розгляд комісії, засідання якої відбудеться 15.02.2024 року. 29.02.2024 у підготовче судове засідання з`явився Позивач з представником та Відповідач з представником, Третя особа не з`явилася, висновок про визначення місця проживання дитини суду не надала. У судовому засіданні Відповідач просила приєднати до матеріалів справи відзив на позовну заяву, заяву про виклик свідка та заяву про допит Позивача як свідка. Судом на місці було постановлено ухвалу про приєднання документів до матеріалів справи. Також, Позивач надала суду зустрічний позов про визначення місця проживання дитини разом з нею та просила розглядати зустрічний позов разом з первісним позовом. Судом було оголошено перерву до 09 квітня 2024 року для вирішення питання про приєднання зустрічного позову та надання Третьою особою висновку. 09.04.2024 у підготовче судове засідання з`явився Позивач та Відповідач з представниками. У судовому засіданні ухвалою суду було постановлено розглядати зустрічний позов разом з первісним та оголошено перерву в підготовчому засіданні до 07 травня 2024 року для надання Третьою особою висновку про визначення місця проживання дитини. 07.05.2024 до суду надійшов висновок Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про доцільність визначення місця проживання малолітнього сина разом з матір`ю. 07.05.2024 протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні Позивач за первісним позовом та Відповідач за зустрічним позовом просив задовольнити первісний позов з підстав, викладених у ньому, та відмовити у задоволенні зустрічного позову. У судовому засіданні Відповідач за первісний позовом та Позивач за зустрічним позовом та її представники просили відмовити повністю у задоволенні первісного позову з підстав, наведених у відзиві, та задовольнити повністю зустрічний позов з підстав, наведених у ньому. Третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації просили розглядати справу за відсутності їх представники та винести рішення виходячи з інтересів дитини. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. 08 вересня 2013 року між Позивачем та Відповідачем було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області серія [NUMBER] . Актовий запис № 2293. [INFO] у Позивача та Відповідача народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, серія [NUMBER] , про що 02 червня 2015 року складено відповідний актовий запис № 2034. 20 грудня 2023 року шлюб між сторонами був розірваний рішенням Солом`янського районного суду м. Києва по справі № 760/18882/23. Встановлено, що до 03 лютого 2024 року Позивач, Відповідач та їх спільний син проживали разом у двокімнатній квартирі за адресою [ADDRESS] , яка на праві спільної власності належить сторонам по частки квартири, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 361019383 від 05.01.2024 року. З 03 лютого 2024 року Відповідач з сином почали проживати окремо від Позивача в орендованій двокімнатній квартирі за адресою [ADDRESS] , що підтверджується договором найму (оренди) квартири від 15.01.2024. Позивач зазначив, що вихованням дитини Відповідач не займається, повертається додому пізно в нетверезому стані в наслідок чого отримує від Позивача зауваження, реакція Відповідача на зауваження є неадекватною, інколи Відповідач вдається до фізичного насильства до Позивача, Позивач весь свій вільний час проводить з дитиною, забирає дитину з школи, гуляє з ним, робить домашні завдання та інше. Позивач ходить на батьківські збори та відвідує всі шкільні заходи в яких приймає участь дитина. Під час розгляду справи судом встановлено, що Позивач працює, має своє житло, проводить час з сином, Відповідач цьому не перешкоджає. Інформація про випадки домашнього насильства та перебування Відповідача у нетверезому стані не підтвердилася жодними належними та допустимими доказами. З інформації та документів, долучених до відзиву на позовну заяву та зустрічного позову вбачається, що дитина проживає з Відповідачем. Відповідач працевлаштована, має стабільний дохід, має у власності частку квартири, гарно характеризується за місцем роботи, може забезпечити і матеріальні, і духовні потреби дитини. Дані обставини підтверджуються характеристикою з місця роботи № 16170-30-979 від 20.02.2024, довідкою про доходи № 16170-30-984 від 27.02.2024, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 361019383 від 05.01.2024 року. Відповідно до психолого-педагогічної характеристики № 18 від 23.02.2024 року зі школи сина учень [PERSON] має охайний зовнішній вигляд: шкільний та спортивний одяг чистий. [PERSON] повністю забезпечений усім необхідним шкільним приладдям - зошитами, канцтоварами, підручниками, альбомами тощо. Дитина щоденно має сніданок, принесений з дому. Мати періодично спілкується з класним керівником, відвідує батьківські комунікації. У процесі розгляду справи судом встановлено, що між сторонами склалися спірні правовідношення щодо участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації №108-5644 від 06.05.2024, місце проживання малолітнього [PERSON] . [INFO] визначено разом з матір`ю [PERSON] . Реалізація принципу змагальності сторін у процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України). За правилами ч.ч.1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У свою чергу, ст. 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. А ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (Постанова Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17). Верховний Суд також неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. У частині третій статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 цього Кодексу. Відповідно до частин третьої-четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц. Відносини, що виникають у процесі визначення місця проживання дитини, регулюються Конституцією України, міжнародними договорами, ратифікованими Україною, Цивільним кодексом України, Сімейним кодексом України, Законом України «Про охорону дитинства». Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Конвенція про права дитини, виходячи з рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до Конвенції ООН про права дитини діти мають право на належне спілкування та допомогу. Дані гарантії закріплені і в інших нормативних документах щодо охорони дитинства. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Так, відповідно до ч. 4 ст. 150 СК України батьки повинні поважати дитину; ст. 155 цього ж Кодексу встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. З викладеного випливає, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, поведінка батьків повинна бути такою, щоб дитина сама тягнулася до них. Згідно положень ч.ч.1-3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Такі ж гарантії для батьків, що проживають окремо від дітей, та для самих дітей, встановлені т..15 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» наголошує, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. За змістом ч. 4-6 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959р., зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України" ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Відповідно до ст. 7 СК України, суд при розгляді таких справ, повинен максимально можливо враховувати інтереси дитини. Також відповідно до положення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З точки зору закону одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст.1). Конвенція про права дитини, виходячи з рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Суд вважає, що на даний час проживання дитини з матір`ю, яка фактично проживає з ним, буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи, позитивно сприятиме її розвитку як психологічному так і фізичному. У судовому засіданні встановлено, що відповідачка за первісним позовом спілкуванню батька з сином не перешкоджає, останній безпосередньо відвідує батька. Позивач за первісним позовом неодноразово наголошував, з його точки зору, про незадовільну поведінку відповідачки за первісним позовом, однак будь-яких доказів суду надано не було. З огляду на вищенаведене та приймаючи до уваги ставлення кожного з батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, диференційовану прихильність дитини до кожного з батьків, вік дитини, а також те, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю сприятиме інтересам дитини, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні первісного позову та про задоволення зустрічного позову про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. Суд при цьому враховує поведінку сторін у судовому засіданні та їх відношення до предмету позову. Так, поведінка та пояснення позивача фактично зводилися до обговорення його відносин з відповідачкою та його особистим незадоволенням нею. Натомість пояснення відповідачки, її обґрунтування зустрічного позову стосувалися саме інтересів дитини. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд ухвалив у первісному позові відмовити повністю, то витрати щодо сплаченого Позивачем судового збору покладаються на Позивача. Оскільки суд ухвалив зустрічний позов задовольнити, то витрати щодо сплаченого Відповідачем судового збору покладаються на Позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved