Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з указаним позовом. Позов обгрунтовано тим, що позивачу на праві особистої приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . Між позивачем та відповідачем 07.10.1989 було укладено шлюб, який розірвано на підставі рішення суду від 12.10.2016 у цивільній справі №170/563/16; рішення суду набрало законної сили. На даний час відповідач не є членом сім`ї позивача. З моменту розірвання шлюбу припинила існувати обставина, яка була підставою набуття відповідачем права користування зазначеним належним позивачу житловим будинком. 05 грудня 2023 року відповідача було знято з реєстрації місця проживання у вказаному житловому будинку позивача. Проте після розірвання шлюбу відповідач продовжує проживати в житловому будинку позивача, окрім того, упродовж тривалого часу систематично порушує правила співжиття з позивачем, вчиняє сварки, домашнє насильство щодо позивача, погрожує їй фізичною розправою, нанесенням тілесних ушкоджень, у зв`язку з чим позивач зверталася в поліцію і відповідача було неодноразово притягнуто до адміністративної відповідальності. Все це унеможливлює спільне проживання позивача та відповідача в одному житловому будинку. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з вимогою виселитися з її житлового будинку. Однак відповідач добровільно виселятися відмовляється. З метою створення для себе належних умов у спокійній обстановці для відновлення і лікування після оперативного втручання та променевої терапії, позивач у вересні 2022 року змушена була залишити належний їй житловий будинок та переїхала проживати у будинок своїх синів. З того часу за адресою місця розташування належного позивачу житлового будинку утворилася заборгованість за спожиту елекричну енергію, проте відповідач відмовився її сплачувати. Тому позивач була змушена оплатити заборгованість. Між позивачем та відповідачем не існує договірних відносин з приводу порядку та умов користування вказаним належним позивачу житловим будинком, договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався та у встановленому законом порядку не реєструвався. Фактичне прожи\-вання відповідача у вказаному житловому будинку позбавляє позивача можливості користуватися та розпоряджатися належним їй майном. Відповідач не є членом сім`ї позивача, не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з нею та ведуть спільне господарство. У зв`язку з розірванням шлюбу у відповідача припинився сервітут на користування (проживання) житловим приміщенням позивача; він може продовжувати проживати в будинку позивача виключно зі згоди позивача. Відповідач чинить безумовні перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженні нею своїм майном, порушує її право на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю. Іншого власного житла позивач не має. На підставі викладеного, оцінюючи баланс конкуруючих приватних інтересів сторін спору, позивач звернулася до суду за захистом своїх порушених прав і просить суд усунути їй перешкоди у користуванні належним їй нерухомим майном, а саме, житловим будинком з надвірними будівлями та спорудами, шо розташований за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення її колишнього чоловіка [PERSON] , [INFO] , з указаного житлового будинку, без надання йому іншого жилого приміщення. Ухвалою суду від 13.02.2024 у справі відкрито спрощене позовне провадження. Суд установив, що копію ухвали суду від 13.02.2024 про відкриття спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, копію позовної заяви з копіями доданих документів, надіслані на вказану у позові адресу фактичного місця проживання відповідача: [ADDRESS] , відповідач [PERSON] , отримав особисто 23.02.2024, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, що повернулося на адресу суду 05.03.2024 (арк. 40). Після цього відповідач [PERSON] 06.03.2024 особисто подав у канцелярію суду письмову заяву, у якій вказав, що 23.02.2024 з листа, який йому надійшов з Шацького районного суду, він дізнався, що його дружина [PERSON] подала до нього позов про виселення з будинку, що за адресою: [ADDRESS] . Судове засідання призначено на 11:00 06.03.2024. З огляду на те, що наданий йому 15-денний строк для подачі відзиву не закінчився та він має бажання скористатися послугами адвоката для подачі відзиву на позовну заяву, а також для подальшої участі адвоката в судовому засіданні, відповідач просив судове засідання відкласти на іншу дату, а подальший розгляд справи проводити в загальному позовному провадженні (арк. 41). Під час подачі заяви відповідач [PERSON] повідомив працівнику канцеляції свій контактний номер телефону: [NUMBER] . Отже, відповідач [PERSON] обізнаний про вказану судову справу; про зміну адреси місця свого фактичного проживання та номера контактного телефону він суд не повідомляв. Ухвалою суду від 06.03.2024 судове засідання за клопотанням відповідача [PERSON] було відкладено на 19.03.2024 (арк. 42). Відповідачу [PERSON] за місцем його фактичного проживання за адресою: [ADDRESS] судом було надіслано повідомлення про судове засідання, яке відбудеться 19.03.2024. Конверт з неврученим поштовими відправленнями 16.03.2024 повернуто на адресу суду з довідкою про причини повернення та відміткою працівника Укрпошти (Мельники Волинська область) про те, що адресат [PERSON] від отримання поштового відправлення відмовився (арк. 43, 50, 51) 18.03.2024 адвокат Ничая В.М., який надав суду документи від 18.03.2024 на підтвердження повноважень представника відповідача [PERSON] , за письмовою заявою ознайомився з матеріалами вказаної цивільної справи і подав суду письмове клопотання про відкладення засідання у справі, призначеного на 19.03.2024, у зв`язку з його зайнятістю в інших процесах (арк. 44-47). В судове засідання 19.03.2024 відповідач [PERSON] не прибув, про причини неприбуття не повідомив, заяв, клопотань суду не подав. Ухвалою суду від 19.03.2024 судове засідання за клопотанням представника відповідача було відкладено на 05.04.2024, про що повідомлено представника відповідача адвоката Ничая В.М., який повідомив, що передасть вказану інформацію своєму довірителю. В судове засідання 05.04.2024 відповідач [PERSON] не прибув, про причини неприбуття не повідомив, заяв, клопотань суду не подав. Представник відповідача адвокат Ничая В.М. в судовому засіданні 05.04.2024 повідомив суду, що він не спілкується зі своїм довірителем, який не відповідає на його телефонні дзвінки. Представник відповідача позов не визнав. Клопотання відповідача про перехід до загального позовного провадження представник підтримав. Ухвалою суду від 05.04.2024 здійснено перехід до розгляду справи в загальному позовному провадженні. За погодженням з представниками сторін підготовче засідання у справі призначено на 25.04.2024 о 13:00. Відповідачу [PERSON] за місцем його фактичного проживання за адресою: [ADDRESS] судом було надіслано повідомлення про підготовче засідання, яке відбудеться 24.04.2024 о 13:00. Конверт з неврученим поштовими відправленнями 16.04.2024 повернуто на адресу суду з довідкою про причини повернення та відміткою працівника Укрпошти (Мельники Волинська область) про те, що адресат [PERSON] від отримання поштового відправлення відмовився (арк. 60). В підготовче засідання 25.04.2024 відповідач [PERSON] не прибув, про причини неприбуття не повідомив, заяв, клопотань суду не подав. Представник відповідача [PERSON] адвокат Ничая В.М. в підготовчому засіданні 24.04.2024 повідомив суду, що він не спілкується зі своїм довірителем, йому нічого не відомо з приводу відмови відповідача від отримання судової кореспонденції. Представник повідомив, що довіритель на його телефонні дзвінки не відповідає. Представник відповідача позов не визнав. Ухвалою суду від 25.04.2024 справу призначено до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження та призначено судове засідання на 10.05.2024. Позивачу направлено копію вказаної ухвали суду. Конверт з неврученим поштовим відправленням 15.05.2024 повернуто на адресу суду з довідкою про причини повернення та відміткою працівника Укрпошти (Мельники Волинська область) про те, що адресат [PERSON] від отримання поштового відправлення відмовився (арк. 76). За клопотанням представника відповідача судове засідання у справі відкладено на 25.06.2024 на надано відповідачу можливість прибути в судове засідання і надати суду особисті пояснення по суті спору. Проте відповідач і в це судове засідання не прибув. Конверт з неврученим поштовим відправленням 24.05.2024 повернуто на адресу суду з довідкою про причини повернення та відміткою працівника Укрпошти (Мельники Волинська область) про те, що адресат [PERSON] від отримання поштового відправлення відмовився (арк. 77). Жодних заяв, клопотань відповідач суду не надав. Відзив на позов суду не надано. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Москалюк О.О. позов підтримали і додатково пояснили, що позивач є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який вона успадкувала у 2008 році. Вказаний житловий будинок був побудований у 1986 році її батьками. Після реєстрації шлюбу, з 1989 року позивач разом з відповідачем проживали в даному будинку. Шлюб між позивачем та відповідачем розірвано на підставі рішення суду у 2016 році. З 2021 року позивач та відповідач спільного господарства не ведуть. Відповідач продовжує проживати в житловому будинку, систематично порушує правила співжиття з позивачем, вчиняє сварки, застосовує домашнє насильство, погрожує фізичною розправою, що унеможливлює спільне проживання позивача та відповідача в даному житловому будинку. Позивач неодноразово зверталася в поліцію. У вересні 2022 року змушена була залишити належний їй житловий будинок та переїхала проживати в будинок своїх синів. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням виселитися з належного їй житлового будинку, однак відповідач на її прохання жодним чином не реагує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув. Його представник адвокат Ничая В.М. повідомив суду, що він і надалі не спілкується зі своїм довірителем, йому нічого не відомо з приводу причин відмови відповідача від отримання судової кореспонденції, довіритель на його телефонні дзвінки не відповідає. Від клопотання про виклик в судове засідання для допиту як свідка працівника поштового відділення, який здійснював оформлення відмов відповідача від отримання кореспонденції суду, представник відмовився. Також представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити. Дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити на таких підставах. Частиною 1 статті 58 ЦПК України передбачено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Адвокат як представник, який бере участь у судовому процесі від імені учасника справи (сторони чи третьої особи), інтереси якого він представляє, наділений процесуальними правами та обов`язками учасника справи, якого представляє, за умови, що в документі, який підтверджує повноваження представника (ордері, договорі про надання правової допомоги, довіреності) немає застережень про обмеження повноважень. Судом установлено, що договором про надання правничої допомоги відповідачу [PERSON] повноваження адвоката Ничая В.М. не обмежуються. Участь адвоката як представника у судовому процесі головним чином і полягає у реалізації процесуальних прав та обов`язків особи, яку він представляє, від імені цієї особи і для цієї особи. Це означає також, що процесуальні дії (рішення, позиція) представника у судовому процесі створюють юридичні наслідки (саме) для особи, від імені якої він діє (адже адвокат як представник не є і не може бути учасником (стороною) правового спору, як і не може мати в ньому особистого інтересу), й особа, яка надала адвокату повноваження щодо її представництва, має теж це розуміти. Взаємовідносини адвоката та особи, інтереси якої він представляє (окрім тих, що стосуються обсягу повноважень адвоката), перебувають поза площиною втручання суду. Водночас участь сторони (третьої особи) у судовому процесі через свого представника (адвоката), що є правом учасника справи, дозволяє суду здійснювати офіційну процесуальну комунікацію з цим представником та застосовувати до учасника справи, від імені якого цей представник діє, передбачені процесуальним законом наслідки, якщо виникнуть відповідні казуальні підстави. Тож, незважаючи на те, що вибір адвоката, який надаватиме професійну правничу допомогу, зокрема у формі представництва інтересів у суді, є правом особи (учасника справи), однак правом, яке передбачає також і настання відповідних юридичних наслідків (як процесуального характеру, так і в матеріально-правовому спорі, переданого на розгляд суду), передусім для учасника справи. Незнання цього учасником справине відміняє настання відповідних наслідків. Отже, участь відповідача (учасника справи) у судовому процесі через свого представника, повноваження якого належним чином підтверджені, слід розцінювати як участь самого відповідача, у зв`язку з чим і наслідки вчинених представником процесуальних дій поширюються на особу, яку представляють (відповідача), незалежно від того, якою є особиста поведінка цієї особи. Інше суперечило б самій сутності інституту представництва. Вказана позиція суду узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2024 у справі №990/330/23. Суд установив, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок із господарськими спорудами та будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] . Це підтверджує свідоцтво про право на спадщину за законом від 06.03.2008, видане державним нотаріусом Шацької державної нотаріальної контори Волинської області Луцик Н.А., зареєстроване в реєстрі за №1-1114, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19263079 від 20.06.2008 та інформацієя з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16.01.2024 №362009948. Іншого житла позивач не має (арк. 9-15). Рішенням Шацького районного суду Волинської області від 12.10.2016, яке набрало законної сили, у цивільній справі №170/563/16, розірвано шлюб між подружжям громадянами України [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що був зареєстрований 07.10.1989 року Шацькою селищною радою Любомльського району Волинської області, актовий запис №34 (арк. 16). Згідно із записами будинкової книги для прописки громадян у житловому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , за вказаною адресою зареєстрована позивач [PERSON] та інші члени її сім`ї. Відповідач [PERSON] знятий з реєстрації 05.12.2023 (арк. 17-19). Згідно з епікризом КП «Волинський обласний медичний центр онкології», позивач [PERSON] , 1971 року народження, жителька [ADDRESS] , перебувала на стаціонарному лікуванні в онкохірургічному відділенні № [NUMBER] ВОМЦО з 03.08.2021 по 23.08.2021. 04.04.2021 відбулося оперативне втручання. В задовільному стані її виписано на загальноукріплюючу терапію за місцем проживання. Згідно з державними стандартами лікування, онкохворій хворій показано: оперативне втручання, променева терапія, гормонотерапія. Рекомендовано: спостереження онколога за місцем проживання, прибуття до радіолога ВОМЦО на курс променевої терапії (арк. 25). Згідно з епікризом відділення променевої терапії Волинського ОМЦО №6123 від 18.10.2021, [PERSON] , 1971 року народження, жителька [ADDRESS] , перебувала у відділенні на стаціонарному лікуванні з 08.09.2021 по 18.10.2021, отримала післяопераційний курс фотонної терапії на ліву молочну залозу (арк. 25.) Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією №198541 серії 12 ААГ, [PERSON] , [INFO] , є особою з інвалідністю третьої групи загального захворювання (арк. 26). Постановою Шацького районного суду Волинської області від 26.08.2021 відповідача [PERSON] , [INFO] , жителя [ADDRESS] , було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а саме у тому, що він 16.08.2021, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, за місцем свого проживання вчинив домашнє насильство в сім`ї відносно своєї колишньої дружини [PERSON] , під час конфлікту з нею висловлювався нецензурними словами на її адресу, погрожував фізичною розправою, що виразилось у вчиненні щодо неї дій психологічного характеру (арк. 20). Постановою Шацького районного суду Волинської області від 04.11.2021 відповідача [PERSON] , [INFO] , жителя [ADDRESS] , було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2, ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, а саме у тому, що він 17 серпня 2021 року о 17 год. 00 хв., перебуваючи за місцем свого проживання на [ADDRESS] , вчинив домашнє насильство в сім`ї відносно своєї колишньої дружини [PERSON] , що виразилось у вчиненні щодо неї дій психологічного характеру, під час конфлікту з нею висловлювався нецензурними словами на її адресу. Крім того, 21 вересня 2021 року [PERSON] , повторно протягом року, перебуваючи за місцем свого проживання на [ADDRESS] , вчинив домашнє насильство в сім`ї відносно свого сина [PERSON] , [INFO] , що виразилось у вчиненні щодо нього дій психологічного характеру, а саме, під час конфлікту з ним висловлювався нецензурними словами на його адресу. На підставі ч. 2 ст. 36 КУпАП, [PERSON] призначено адміністративне стягнення у виді штрафу (арк. 21). На підставі досліджених судом документів установлено, що вказані адміністративні правопорушення були вчинені відповідачем [PERSON] щодо позивача [PERSON] у період її реабілітації після онкохвороби, оперативного втручання та проходження нею курсу хіміотерапії. В подальшому, позивач [PERSON] звернулася в СПД №2 (сел. Шацьк) Ковельського РУП ГУНП у Волинській області із заявою-повідомленням від 26.08.2022 про те, що її колишній чоловік, відповідач [PERSON] , постійно погрожує їй фізичною розправою, слідкує за нею, відмовляється врегулювати майнові (житлові питання) питання в добровільному порядку. У заяві вказано, що позивач боїться за своє життя, оскільки відповідач їй погрожує, що якщо позивач змінить місце проживання, то він вчинить над нею розправу, після чого накладе на себе руки (арк. 22). Вказану заяву-повідомлення було зареєстровано у ІТС ІПНП СПД №2 (сел. Шацьк) Ковельського РУП ГУНП у Волинській області за №950 від 22.08.2022 та розглянуто у встановленому законом порядку; за фактом звернення відносно [PERSON] 15.09.2022 складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, серії АПР18 №686093. Постановою суду від 10.11.2022 [PERSON] визнано винним у вчиненні вказаного правопорушення, за те, що він 01.09.2022 о 15:00, будучи особою, яка протягом року піддавалася адміністративному стягненню за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, перебуваючи за місцем свого проживання в [ADDRESS] , вчинив домашнє насильство в сім`ї відносно своєї колишньої дружини, а саме, під час конфлікту з нею висловлювався нецензурними словами на її адресу, що виразилось у вчиненні щодо неї дій психологічного характеру (арк. 23). Згідно з ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Глава 28 ЦК України визначає житло об`єктом права приватної власності. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України та передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Частиною першою ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням на рівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм, право користування житлом, яке перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Суд установив, що відповідач [PERSON] не є членом сім`ї власника будинку [PERSON] в розумінні ст. 156 ЖК України, не проживає разом з нею та не веде з нею спільне господарство. Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення (ст. 116 ЖК України). Право користування чужим майном регламентоване, зокрема, ст. 401-406 ЦК України. Статею 406 ЦК України врегульовано питання припинення сервітуту. Серві\-тут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 у справі №447/455/17 зазначила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та право на житло, передбачене законом, пе\-реслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та є необхідним у демократичному суспільстві. Верховний Суд неодноразово підкреслював, що при вирішенні справи про висе\-лення особи чи визнання особи такою, що втратила право користування житлом, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втру\-чання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Тобто, виселення особи має відповідати нага\-льній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 442/810/22. Верховний Суд України в постанові від 16.11 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі ст. 64 ЖК України слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема і у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. У постановах Верховного Суду України від 15.05.2017 у справі №6-2931цс, від 29.11.2017 у справі № 753/481/15-ц, від 09.10.2019 у справі № 695/2427/16-ц, від 09.10.2019 у справі №523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відно\-сяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне гос\-подарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Питання про визнання припиненим права користування житлом та зо\-бов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених ст. 50 ЖК України вимог, що ставлять до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування буди\-нком. В постанові від 13.10.2020 у справі №447/455/17 Велика Палата Верховного Суду сформувала правовий висновок, що ЦК України є кодифікованим актом законо\-давства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Велика Палата дійшла висновку, що законодавець при прий\-нятті ЦК України у ст. 9 ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулю\-ються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. Тому з урахуванням положень ч. 1 ст. 406 ЦК України, у зв`язку із розірванням шлюбу у відповідача припинено сервітут на користування (проживання) житловим приміщенням позивача. Відповідач може продовжувати проживати у цьому будинку виклю\-чно зі згоди власника житлового приміщення. Проте на даний час така згода власника будинку (позивача) відсутня, тому право відповідача на користування жи\-тлом припинено. Проаналізовані судом норми матеріального права визначають право власника, зокрема і власника житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Отже, в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема і шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Оскільки відповідач не є співвласником спірного житлового будинку, не є членом сім`ї позивача, крім того систематично вчиняє щодо позивача домашнє насильство, перешкоджає їй проживати у належному їй житловому будинку, чинить безумовні перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженні своїм майном та порушує її право на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, то порушене право позивача підлягає судовому захисту. Верховний Суд у своїй постанові від 27.10.2021 у справі №128/2294/17 також підтвердив, що запобігання випадкам знущання, залякування та насильства є достатньою підставою для припинення права користування житлом, шляхом виселення колишнього чоловіка власниці житла. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання шляхом звернення до суду. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання права, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Суд зазначає, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що порушення цивільного права позивача підлягає судовому захисту у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону, а саме, усунення перешкод у користуванні належним позивачу нерухомим майном, шляхом виселення відповідача [PERSON] з житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, шо розташований за адресою: [ADDRESS] , без надання йому іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 1 211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок). На підставі статей 16, 317, 319, 383, 391, 401, 405, 406 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved