Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-30 00:00:00

07.12.2024 року [PERSON] через свого представника звернувся до суду з вищевказаним позовом на обґрунтування якого зазначив, що судовим рішенням від 21.09.2022 року у цивільній справі № 161/8074/22 із [PERSON] на його користь було стягнуто борг згідно договору позики від 01.09.2021 року. Дане судове рішення стало підставою здійснення виконавчого провадження № 70275058, яке відкрито 07.11.2022 року. Попри наявне у [PERSON] невиконане зобов`язання, остання 20.09.2022 року уклала договір дарування належної їй 1/4 частки квартири [ADDRESS] , яку передала безоплатно у власність свого батька [PERSON] . Однак, судовим рішенням від 24.07.2023 року у цивільній справі № 161/3436/23 зазначений правочин було визнано недійсним. Після відкриття провадження у цивільній справі № 161/3436/23, відповідачі, будучи обізнаними про наявність виконавчого провадження про стягнення боргу, а також судового провадження про визнання договору дарування від 20.09.2022 року недійсним, 22.05.2023 року уклали договір дарування 5/8 частин квартири [ADDRESS] , за умовами якого [PERSON] , як дарувальник, безоплатно подарував своїй онуці [PERSON] , від імені якої діяла її мати [PERSON] , 5/8 часток у квартирі. У вказану частку, яка передана в дар, включена 1/4 частка квартири, право власності на яку [PERSON] набув на підставі договору дарування від 20.09.2022 року, який пізніше був визнаний недійсним. Із наведеного слідує, що відповідачі при укладені оспорюваного договору дарування 5/8 частин квартири від 22.05.2023 року діяли умисно, зловживаючи своїми процесуальними правами на шкоду його правам, як кредитора, здійснили відчуження єдиного належного боржнику у виконавчому провадженні № 70275058 майна, з метою уникнення звернення стягнення на таке. Відтак, договір дарування 5/8 частин квартири від 22.05.2023 року, має ознаки фраудаторності. Враховуючи наведене, просить суд визнати частково недійсним Договір дарування 5/8 частин квартири за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , в інтересах якої діяла її законний представник мати [PERSON] , посвідчений 22.05.2023 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Михальчук Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 1011, в частині передачі у дарунок 1/4 частки квартири, право власності на яку виникло на підставі Договору дарування 1/4 частки квартири у праві власності на квартиру, посвідченого 20.09.2022 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Михальчук Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1677, а також стягнути з відповідачів на свою користь судові витрати по справі. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.12.2023 року було вжито заходи забезпечення вищевказаного позову шляхом накладення арешту на 1/4 частку кв. [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за [PERSON] , від імені якої діє її законний представник [PERSON] (Том 1, а.с. 68-69). 10.01.2024 року представником відповідачки [PERSON] було подано до суду відзив на позовну заяву. В обґрунтування своїх заперечень щодо позову остання зазначає, що після відкриття виконавчого провадження № 70275058 її довірителькою здійснювалося систематичне повернення на користь позивача суми боргу, а тому у неї відсутні будь-які наміри від ухилення покладених судовим рішенням зобов`язань. У свою чергу, причиною укладення оспорюваного правочину став вагомий конфлікт між [PERSON] та [PERSON] . Як наслідок, останній, маючи незадовільний стан здоров`я, з метою недопущення спадкування його донькою належної йому частки в квартирі, у випадку раптової смерті, вирішив подарувати майно своїй онуці. Відтак, договір дарування 5/8 частин квартири від 22.05.2023 року був укладений з метою настання реальних правових наслідків та такий в жодній мірі не порушує прав та законних інтересів [PERSON] . Вважає, що заявлені позовні вимоги не обґрунтовані належними, достовірними та допустимими доказами, а тому в їх задоволенні просить відмовити повністю (Том 1, а.с. 80-84). 16.01.2024 року від представника позивача надійшла до суду відповідь на відзив на позовну заяву. Свої доводи остання мотивує тим, що [PERSON] після закінчення обумовленого строку повернення отриманих у борг коштів від [PERSON] тривалий час ухилялася добровільно виконувати взяті на себе зобов`язання. Повертати суму боргу відповідачка почала лише після вчинення її довірителем активних дій для їх примусового стягнення та мізерними платежами. Натомість, першочергово [PERSON] здійснила відчуження єдиного належного їй майна. Зазначене свідчить про намагання останньої уникнути звернення кредитором стягнення на її майно. У свою чергу, доводи про існування між стороною відповідача конфлікту є надуманими та мають прояв як стратегія захисту. За наслідками розгляду справи позов просить задовольнити (Том 1, а.с. 119-122). 15.02.2024 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Михальчук Л.В. було подано письмові пояснення по суті спору в яких остання зазначила, що при укладенні оспорюваного договору дарування 5/8 частин квартири від 22.05.2023 року його сторонами було надано усі необхідні документи для його посвідчення, а тому жодних правових підстав та застережень для відмови у здійсненні даної нотаріальної дії у неї не було (Том 1, а.с. 149-150). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.02.2024 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів було залучено Виконавчий комітет Луцької міської ради (а.с. 160-161). 31.05.2024 року представником позивача подано клопотання про долучення до матеріалів справи доказів на підтвердження понесених позивачем [PERSON] витрат на правничу допомогу (Том 1, а.с. 225-233). 27.06.2024 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Лащук Ю.В. подано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, понесених позивачем (Том 2, а.с. 9-12). В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала з підстав, які викладені у позовній заяві та відповіді на відзив, просила задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву, у задоволенні позову просила відмовити повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, до його початку подав до суду заяву з проханням розгляд справи здійснювати без його участі, у позові просить відмовити в повному обсязі (Том 1, а.с. 114). Третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів - приватний нотаріус Михальчук Л.В. в судове засідання не з`явилася, причини своєї неявки суду не повідомила, будь-які заяви чи клопотання від неї не надходили. Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів - Виконавчого комітету Луцької міської ради в судовому засіданні пояснила суду, що на момент укладення оспорюваного правочину на квартирі [ADDRESS] , не було жодних заборон та такий укладався із дозволу органу опіки та піклування. На той час відповідачам було відомо про наявність певного судового провадження, яке власне слугувало для укладення договору дарування 5/8 частин квартири. Вважає, що визнання недійсним оспорюваного правочину звузить майнові права та законні інтереси малолітньої [PERSON] , однак при вирішенні даного спору поклалася на думку суду. Заслухавши учасників судового провадження, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 01.09.2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 12000 дол. США, про що остання написала відповідну розписку (Том 1, а.с. 8). Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21.09.2022 року в цивільній справі №\~161/8074/22\~ із [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто борг за договором позики від 01.09.2021 року у розмірі 11500 дол. США та судовий збір в сумі 3510,58 грн. Вказане рішення набрало законної сили, є чинним та [PERSON] не оскаржувалося (Том 1, а.с. 10-13). На виконання вищевказаного судового рішення, 02.11.2022 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області було видано виконавчий лист, на підставі якого приватним виконавцем виконавчого округу Волинської області Пирогою С.С. 07.11.2022 року відкрито виконавче провадження № 70275058 (Том 1, а.с. 14). 20.09.2022 року, тобто до ухвалення судом рішення в цивільній справі № 161/8074/22, між [PERSON] , як дарувальником, та [PERSON] , як обдарованим, було укладено договір дарування 1/4 частки квартири у праві власності на квартиру, який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Михальчук Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1677, за умовами якого [PERSON] передала безоплатно в особисту приватну власність свого батька [PERSON] 1/4 частку квартири [ADDRESS] . Як наслідок, 00.00.2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання вищевказаного правочину недійсним. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.07.2023 року в цивільній справі № 161/3436/23, договір дарування 1/4 частки квартири у праві власності на квартиру, посвідчений 20.09.2022 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Михальчук Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1677 визнано недійсним. Вказане рішення набрало законної сили, є чинним та [PERSON] не оскаржувалося (Том 1, а.с. 15-18). Поряд з цим, 22.05.2023 року, тобто під час здійснення судового провадження в цивільній справі № 161/3436/23, між [PERSON] , як дарувальником, та малолітньою [PERSON] , в інтересах якої діяли її мати [PERSON] та батько [PERSON] , як обдарованою, було укладено договір дарування 5/8 частки квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Михальчук Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1011, за умовами якого [PERSON] передав безоплатно в особисту приватну власність своєї онуки [PERSON] 5/8 часток квартири [ADDRESS] (Том 1, а.с. 25-26). Зі змісту вищевказаного правочину слідує, що у подаровані відповідачем своїй онуці 5/8 часток квартири увійшла 1/4 її частка, право власності на яку в [PERSON] виникло на підставі договору дарування 1/4 частки квартири у праві власності на квартиру, посвідченого 20.09.2022 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Михальчук Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1677, який, у свою чергу, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.07.2023 року в цивільній справі № 161/3436/23 визнано недійсним. Заявлені позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що оспорюваний договір дарування 5/8 частки квартири від 22.05.2023 року має ознаки фраудаторного правочину. Надаючи правову оцінку правовідносинам, які виникли між сторонами, суд приходить до такого. Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Системний аналіз вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28..04.2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що ч. 3 ст. 13, ч. 3 ст. 16 ЦК України не суперечать ч. 2 ст. 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису ч. 3 ст. 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису ч. 1 ст. 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у ч. 3 ст. 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що ч. 3 ст. 13 та ч. 3 ст. 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст. 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.07.2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.10.2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника). До аналогічного правового висновку прийшов Верховний Суд своїй постанові за наслідками розгляду справи № 606/1636/18. При зверненні до суду із даним позовом [PERSON] зазначив, що оспорюваний договір дарування в частині укладений з метою уникнення [PERSON] відповідальності щодо виконання своїх зобов`язань, покладених на неї судовим рішенням цивільній справі № 161/8074/22, оскільки на час здійснення провадження у даній справі, вона була співвласником 1/4 частини подарованої квартири. За рахунок реалізації належної її частки у квартирі можливо було б частково або повністю погасити суму боргу, яка виникла та існує у неї перед позивачем. На переконання суду, очевидним є те, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваного договору дарування) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорюваний договір дарування) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника. Встановлені в ході розгляду справи обставини, дозволяють зробити висновок, що оспорюваний Договір дарування є фраудаторним, тобто вчиненим на шкоду кредитору. Так, до обставин, які дозволяють кваліфікувати оспорюваний договір, як фраудаторний, відноситься: - першочергово, належна [PERSON] частка у квартирі була відчужена на підставі безоплатного договору на користь члена своєї сім`ї після пред`явлення до неї вимоги кредитором про стягнення заборгованості; про наявність судового спору [PERSON] була обізнана, що випливає зі змісту судового рішення в цивільній справі № 161/8074/22; тобто після відчуження спірного майна у відповідачки відсутнє інше майно, за рахунок якого вона може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором (Том 1, а.с. 24); - дарувальник [PERSON] достовірно знаючи (як сторона у справі № 161/3436/23) про наявність в його доньки [PERSON] суми боргу в розмірі 11500 дол. США, а також про наявність судового провадження, яким оспорювалося правомірність набуття ним 1/4 частки права власності у квартирі, включив таку до оспорюваного договору дарування частки у квартирі та безоплатно передав її своїй онуці малолітній [PERSON] , яка є донькою боржниці; тобто, передача права власності частки у квартирі здійснювалася в межах своєї родини; - судовим рішенням в цивільній справі № 161/3436/23, було констатовано, що договір дарування 1/4 частки квартири у праві власності на квартиру, посвідчений 20.09.2022 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Михальчук Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1677, мав ознаки фраудаторного правочину; - спірний договір дарування 5/8 частин квартири від 22.05.2023 року направлений на недопущення звернення стягнення на майно, який був спільною власністю [PERSON] та [PERSON] ; - на момент укладення договору дарування 5/8 частин квартири від 22.05.2023 року, із [PERSON] проводилося примусове стягнення боргу у виконавчому провадженні № 70275058; - факт укладення договору дарування 5/8 частин квартири від 22.05.2023 року свідчить про те, що його сторони діяли очевидно недобросовісно та зловживали правами, оскільки фактично повторно вчиняли дії, які порушують майнові інтереси Кредитора. Із наведеного слідує, що оспорюваний в частині договір дарування 5/8 частин квартири від 22.05.2023 року був вчинений за участі відповідачів після набрання судового рішення про стягнення з [PERSON] суми боргу за договором позики, майно відчужене на підставі безвідплатного правочину, майно відчужене на користь близького родича, після відчуження спірного майна у відповідачки відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором Таким чином, спірний правочин очевидно завдає шкоди інтересам позивача, вчинений без наміру створення правових наслідків, обумовлених ним, зі спрямованістю дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на частку у нерухомому майні в межах родини (від боржника до свого батька та, в подальшому, від батька до доньки боржника), а тому зазначений Договір дарування підлягає визнанню недійсним у частині 1/4 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , яка була набута [PERSON] у власність на підставі договору дарування 1/4 частки квартири у праві власності на квартиру, посвідченого 20.09.2022 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Михальчук Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1677. Суд оцінює критично посилання представника відповідача на те, що [PERSON] добровільно виконувалися покладені на неї зобов`язання згідно рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21.09.2022 року в цивільній справі № 161/8074/24, оскільки як слідує зі змісту даного судового рішення, остання беручи на себе обов`язок щодо повернення позивачу суми боргу в розмірі 12000 дол. США до 01.03.2022 року, станом на 21.09.2022 року (після спливу більш як 6 місяців з дня прострочення виконання зобов`язання) повернула [PERSON] лише 500 дол. США, що становить менше 5 % суми боргу. При цьому, в ході розгляду даної справи стороною відповідача не було надано жодних інших доказів, які б свідчили про здійснення [PERSON] будь-яких активних заходів для повернення позивачу суми заборгованості за договором позики від 01.09.2021 року, яка, після спливу обумовленого строку повернення, продовжує існувати у неї вже понад 2 роки. У свою чергу, суд не приймає до уваги доводи представника відповідачки про існування між [PERSON] та її батьком [PERSON] сімейного конфлікту, наслідком чого стало укладення договору дарування 5/8 частин квартири від 22.05.2023 року, оскільки останній, бажаючи недопущення спадкування відповідачкою належного йому майно у випадку його смерті, не був позбавлений можливості скласти заповіт на свою онуку малолітню [PERSON] . Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що заявлені [PERSON] позовні вимоги до [PERSON] та [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] , про визнання частково недійсним договору дарування є обґрунтованими та підлягають до задоволення в повному обсязі. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Як встановлено судом 08.02.2023 року між адвокатом Хомич О.В. та позивачем [PERSON] було укладено Договір про надання правової допомоги № 02/08-02, на підставі якого адвокат взяла на себе зобов`язання щодо надання правничої допомоги своєму клієнту (Том 1, а.с. 226-зворот-227). Згідно додаткової угоди № 1 до Договору про надання правової допомоги № 02/08-02 від 08.02.2023 року та акту здачі-прийняття виконаних робіт (наданих послуг) № 1 від 31.05.2024 року, адвокат, в межах розгляду спору про визнання частково недійним договору дарування, який є предметом цивільної справи № 161/21514/23, надала своєму клієнту наступні послуги: консультація, вивчення документів, підготовка та подання позову 5000 грн.; підготовка та подання заяви про забезпечення позову 1000 грн.; підготовка та подання відповіді на відзив 1000 грн.; участь в судових засіданнях 3000 грн. Загальна вартість наданих послуг 10000 грн. Сторони будь-яких претензій один до одного не мають (Том 1, 227-228). Варто зауважити, що сторонами Договору про надання правової допомоги № 02/08-02 від 08.02.2023 року обумовлено фіксовану суму гонорару за виконання відповідного виду робіт, що не потребує розрахунку погодинної вартості правової допомоги. Взаєморозрахунок сторін за вищевказаним договором підтверджується відповідною квитанцією № 1 від 31.05.2024 року (Том 1, а.с. 228-зворот). Суд наголошує, що в ході розгляду даного спору, адвокатом Хомич О.В. було підготовлено та подано позовну заяву (досить об`ємну), заяву про забезпечення позову (яка задоволена судом), відповідь на відзив, остання приймала безпосередню участь у чотирьох підготовчих (16.01.2024 року, 06.02.2024 року, 19.02.2024 року, 06.03.2024 року) та трьох судових (10.04.2024 року, 04.06.2024 року, 01.07.2024 року) засіданнях при розгляді даного спору. З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи та значимості таких дій при розгляді справи, суд вважає, що зазначені стороною позивача витрати на професійну правничу допомогу є повністю обґрунтованими. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд виходить з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та складності), розумності їхнього розміру та конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006 року (пункт 80), у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року (пункти 34-36), у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року, у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. З огляду на наведене, суд відхиляє доводи сторони відповідачів про не співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), а також щодо необґрунтованості затраченого адвокатом часу на виконання відповідних робіт (надання послуг). Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Із наведеного слідує, що понесені позивачем та документально підтвердженні витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн., у зв`язку із задоволенням позову, підлягають компенсації за рахунок відповідачів у рівних частках. У свою чергу, в силу приписів ч. 6 ст. 141 ЦПК України та ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», а також враховуючи, що позивач [PERSON] при зверненні до суду з даним позовом звільнений від сплати судового збору як особа з інвалідністю ІІ групи (Том 1, а.с. 36), із відповідачів слід стягнути в дохід держави судовий збір в загальному розмірі 1211,20 грн., який підлягає стягненню в рівних частках.

Outcome: approved