Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-16 00:00:00

В лютому 2024 року адвокат Приймак Леся Анатоліївна, яка діє в інтересах [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа:\~ Білоцерківський відділ державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ ) про звільнення майна з-під арешту, посилаючись на наступні обставини. [INFO] померла мама [PERSON] [PERSON] , [INFO] . Після її смерті залишилось спадкове майно, до складу якого увійшла квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом майна померлої матері, звернулась до приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Величко О.Л. із заявою про прийняття її спадщини за законом, на підставі якої нотаріусом відкрита спадкова справа № 35/2023 до майна [PERSON] . Станом на день подачі цієї заяви [PERSON] є єдиним спадкоємцем першої черги за законом, що прийняла спадщину після [PERSON] , що підтверджується довідкою №21/02- 14 від 31.01.2024, виданою приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Величко О.Л. У ході підготовки приватним нотаріусом документів для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом відповідно до вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при виконанні обов`язкових перевірок по Державних та Єдиних реєстрах встановлено факт наявності арешту на спадкове майно. Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 363984685 від 31.01.2024 року, на квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] накладено арешт, а саме: реєстраційний номер обтяження 6792547, зареєстровано 15.03.2008 11:30:10 за №6792547 реєстратором Друга Білоцерківська міська державна нотаріальна контора; підстава обтяження: постанова державного виконавця ДВС в м. Біла Церква Петровської І.В. вх. №440 від 15.03.2008 року; об`єкт обтяження квартира за адресою: [ADDRESS] ; власник: [PERSON] . Зауважує, що станом на день виникнення обтяження, власником вищевказаної квартири була [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 лютого 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Вишняк О.А., зареєстрованого в реєстрі за №5-508. Відповідно до вказаного Договору купівлі-продажу квартири, нотаріусом посвідчено, що під забороною відчуження (арештом) згідно з витягом, виданим з Єдиного реєстру заборон та арештів відчуження об`єктів нерухомого майна Першою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою від 27.02.2008 року за №17215544, квартира не перебуває. З метою отримання документів стосовно накладення арешту майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Величко О.Л. скеровано запит до Київського обласного державного нотаріального архіву, однак станом на день подачі позовної заяви відповіді не отримано. Натомість, листом Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) №34560 від 15 лютого 2024 року, наданому на адвокатський запит вх. 5480/24.1-41 від 12.02.2024, повідомлено, що перевіркою Автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що на примусовому виконанні виконавчих документів про стягнення боргів з [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ) у відділі не перебуває, а також станом на дату надання відповіді не надходило. Одночасно повідомлено, що в межах якого виконавчого провадження виносилась постанова №440 від 15.03.2008 року про накладення арешту на майно боржника встановити не можливо. Як вже зазначалось, позивачка звернулась до приватного нотаріуса для оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом, однак при підготовці до видачі свідоцтва про право на спадщину за законом було виявлено запис про арешт нерухомого майна щодо квартири за адресою: [ADDRESS] ,\~ на ім`я колишнього власника [PERSON] (реєстраційний номер обтяження 6792547), зареєстровано 15.03.2008 11:30:10 за №6792547 реєстратором Друга Білоцерківська міська державна нотаріальна контора; підстава обтяження: постанова державного виконавця ДВС в м. Біла Церква Петровської І.В. вх. №440 від 15.03.2008 року. Таким чином, договір було укладено 27 лютого 2008 року, а запис про арешт було внесено 15 березня 2008 року, тобто вже після укладання договору. Саме через наявність обтяження у вигляді арешту, яке було накладено відносно попереднього власника [PERSON] нотаріус не має можливості видати свідоцтво про право на спадщину на вказану квартиру. Обтяження у вигляді арешту майна, накладений стосовно колишнього власника квартири, яка належить спадкодавцю [PERSON] на праві власності, позбавляє можливості [PERSON] як спадкоємця за законом після смерті матері оформити свої спадкові права. Просила суд скасувати обтяження - арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 6792547, зареєстровано 15.03.2008 11:30:10 за № 6792547 реєстратором Друга Білоцерківська міська державна нотаріальна контора; підстава обтяження: постанова державного виконавця ДВС в м. Біла Церква Петровської І.В. вх. №440 від 15.03.2008 року; об`єкт обтяження квартира за адресою: [ADDRESS] ; власник: [PERSON] ( а. с. 1-8 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.02.2024 року головуючим суддею визначено Орєхова О.І. ( а. с. 34 ) та матеріали передані для розгляду. Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. 26 лютого 2024 року судом здійснено запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача ( а. с. 39 ). 25 березня 2024 року за вх. № 9064\~ судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформацію про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо\~ зареєстрованого місця проживання (перебування) відповідача ( а. с. 40 ). Згідно отриманої інформації, [PERSON] , [INFO] з 29.01.2008 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача. Ухвалою судді від 27 березня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вищезазначеній цивільній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 16 годину 00 хвилин 20 травня 2024 року ( а. с. 41-42 ). Ухвалою суду від 20 травня 2024 року залучено в якості співвідповідача Виконавчий комітет Білоцерківської міської ради ( а. с. 79-81 ). Ухвалою суду від 04 червня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 09 годину 30 хвилин 17 червня 2024 року ( а. с. 92-94 ). В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, 14.06.2024 року за вх. № 32724 судом отримано заяву від представника [PERSON] , в якій просила розгляд справи здійснювати за відсутності позивачки та її представника за наявними в справі матеріалами. Позовні вимоги підтримують та просили задовольнити в повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечують ( а. с. 98-99 ). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, 20.05.2024 року за вх. № 27833 судом отримано заяву, в якій остання просила суд розглядати справу за її відсутності за наявними в справі матеріалами. Позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення ( а. с. 78 ). Відповідач Виконавчий комітет Білоцерківської міської ради в судове засідання свого представника не направили, про дату, час та місце слухання справи були повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи свідчить\~ Довідка про доставку електронного документу ( а. с. 97 ). Третя особа Білоцерківський відділ державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ ) в судове засідання представника не направив, про дату, час та місце слухання справи були повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи свідчить\~ Довідка про доставку електронного документу ( а. с. 96 ). Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно ( ч. 5 ст. 128 ЦПК України ). За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують апеляційні або касаційні суди, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (рішення від 17 січня 1970 року у справі «Delcourt v. Belgium» («Делькур проти Бельгії»), заява № 2689/65, пункт 25 та рішення від 11 жовтня 2001 року у справі «Hoffmann v. Germany» («Гофман проти Німеччини»), заява № 34045/96, пункт 65). ЄСПЛ вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (рішення від 08 квітня 2010 року у справі «GUREPKA v. UKRAINE (№ 2)» («Гурепка проти України (№ 2)»), заява № 38789/04, § 23). Також ЄСПЛ зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (рішення від 13 грудня 2011 року у справі «TRUDOV v. RUSSIA», заява № 43330/09, § 25, 27). Суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина п`ята статті 14 ЦПК України). Адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в добровільному порядку (частина шоста статті 14 ЦПК України). Зміст вказаної процесуальної норми свідчить про те, що для цілей ЦПК України офіційною електронною адресою є електронна адреса, зареєстрована в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі. Вказаний висновок також узгоджується з правовою позицією щодо належного виклику учасника справи засобами електронної пошти, викладеною Верховним Судом у постановах від 01 червня 2022 року у справі № 761/42977/19 (провадження № 61-1933св22) та від 26 жовтня 2022 року у справі № 761/877/20 (провадження № 61-11706св21). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Крім того, Верховний Суд виходить із того, якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них. З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи за допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення. Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року\~ у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22). Тому, з урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що відповідач Виконавчий комітет Білоцерківської міської ради та третя особа Білоцерківський відділ державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ )\~ належним чином та завчасно повідомлялися про дату, час та місце слухання справи. Водночас, з боку відповідача Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради та третьої особи Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ ) на адресу суду жодних заяв та клопотань не надходило. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів ( ч. 3 ст. 211 ЦПК України ). В свою чергу, позивач ( його представник ) та відповідач [PERSON] скористувалися свої правом у визначеним в ч. 3 ст. 211 ЦПК України. Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явилися, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутністю учасників судового розгляду, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні». Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про смерть, яке видане Білоцерківським\~ відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ ) від 10 липня 2023 року, серія [NUMBER] ( а. с. 28 ). Згідного свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , до укладення шлюбу [PERSON] , про що свідчить відповідне свідоцтво про укладення шлюбу, батьками останньої вказані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується наявним\~ в матеріалах справи Свідоцтвом про народження, серія [NUMBER] ( а. с. 100 ). Отже, позивач [PERSON] є донькою померлої [PERSON] . Встановлено, що після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, до складу якого увійшла квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлій на праві приватної власності, що підтверджується технічним паспортом на вищевказану квартиру, Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованого 31.01.2024 року та договором купівлі-продажу від 27.02.2008 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Вишняк О.А., зареєстрованого в реєстрі за № 5-508 ( а. с. 20-22, 23-24, 30-31 ). Відповідно до вказаного Договору купівлі-продажу квартири, нотаріусом посвідчено, що під забороною відчуження (арештом) згідно з витягом, виданим з Єдиного реєстру заборон та арештів відчуження об`єктів нерухомого майна Першою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою від 27.02.2008 року за №17215544, квартира не перебуває. Відповідно до Довідки від 31.01.2024 року за вих. № 21/02-14, виданої приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Величко О.Л., єдиною спадкоємицею ( на день видачі цієї довідки ), яка прийняла спадщину в строки встановлені законодавством України для прийняття спадщини, є [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ( а. с. 29 ).\~ Встановлено, що в ході підготовки приватним нотаріусом документів для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом відповідно до вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при виконанні обов`язкових перевірок по Державних та Єдиних реєстрах встановлено факт наявності арешту на спадкове майно. Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 363984685 від 31.01.2024 року, на квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] накладено арешт, а саме: реєстраційний номер обтяження 6792547, зареєстровано 15.03.2008 11:30:10 за № 6792547 реєстратором Друга Білоцерківська міська державна нотаріальна контора; підстава обтяження: постанова державного виконавця ДВС в м. Біла Церква Петровської І.В. вх. № 440 від 15.03.2008 року; об`єкт обтяження квартира за адресою: [ADDRESS] ; власник: [PERSON] ( а. с. 23-24 ). Так, з метою отримання документів стосовно накладення арешту майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Величко О.Л. скеровано запит до Київського обласного державного нотаріального архіву, відповіді не отримано. Натомість, листом Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № 34560 від 15 лютого 2024 року, наданому на адвокатський запит вх. 5480/24.1-41 від 12.02.2024 р., повідомлено, що перевіркою Автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що на примусовому виконанні виконавчих документів про стягнення боргів з [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ) у відділі не перебуває, а також станом на дату надання відповіді не надходило. Одночасно повідомлено, що в межах якого виконавчого провадження виносилась постанова № 440 від 15.03.2008 року про накладення арешту на майно боржника встановити не можливо ( а. с. 33 ). Звертаючись до суду з вказаною позовною заявою позивач ( його представник ) зазначає, що наявність обтяження у вигляді арешту майна, накладений стосовно колишнього власника квартири, яка належить спадкодавцю [PERSON] на праві власності, позбавляє можливості [PERSON] як спадкоємця за законом після смерті матері оформити свої спадкові права. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (Постанова № 5) від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідно до ч. 2 ст. 30 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцем знаходження цього майна або основної його частини. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Стаття 391 ЦК України визначає, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Законом України «Про виконавче провадження» передбачено, що до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутись не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України "Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37). Відповідно до частини першої, абзацу першого частини другої, частин четвертої, п`ятої статті 59 Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Тобто мається на увазі особа, яка не є стороною виконавчого провадження саме вона має можливість звернутися до цивільного суду з позовною заявою про зняття арешту зі свого майна. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19) та у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі № 554/5912/19-ц (провадження № 61-12594св21), від 08 грудня 2022 року у справі № 331/1383/20 (провадження № 61-7109св22). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна (постанови від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18, від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16, від 07 квітня 2021 року у справі № 174/474/17). В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 червня 2023 року у справі № 208/9810/21 зазначено, що\~ спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладений арешт, відповідно до статей 15 і 16 ЦПК України у редакції, що була чинною 15 грудня 2017 року, суди розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України у вказаній редакції. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту. Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16 (провадження 14-431цс19)). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2022 року у справі № 711/3591/21 (провадження № 61-945св22) зазначено, що: «У справі, що переглядається, [PERSON] пред`явив позовні вимоги до Центрального ВДВС у м. Черкаси, який не є ні боржником, ні особою, в інтересах якої накладено арешт на спірне нерухоме майно. При цьому ні боржник, ні стягувач, в інтересах якого був накладений арешт на квартиру, як відповідачі не залучені. Клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача позивач не заявляв». Суд констатував, що законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту порушеного права спадкоємця, яке може бути захищене в порядку позовного провадження шляхом подання позову про визнання права власності на спадкове майно і зняття із нього арешту, відповідачами у якому мають бути особи, в інтересах яких накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна (ВС КЦС, справа № 463/3251/22 від 03.05.2023 р.). Такий висновок міститься і в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 12 липня 2023 року у справі № 214/2305/20 (провадження № 61-19730св21 ) та в поставові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2023 року в рамках справи № 343/565/21, провадження № 61-186св22 (ЄДРСРУ № 108654298), який досліджував питання щодо особливостей визначення відповідачів у справі про зняття арешту з майна. Так, згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 06.03.2008 року, арешт накладено на майно боржника [PERSON] , а саме на квартиру [ADDRESS] ( а. с. 74 ) при примусовому виконані постанови про зведене виконавче провадження про стягнення з [PERSON] на користь держави 4 537 грн. Отже, арешт на квартиру [ADDRESS] , на яку було накладено арешт, власником та боржником якої була [PERSON] , а Виконавчий комітет Білоцерківської міської ради особою, в інтересах якої накладено арешт на спірне нерухоме майно. Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Отже, як встановлено вище та підтверджено матеріалами справи, арешт був накладений 06.03.2008 року на майно боржника [PERSON] , а саме на квартиру [ADDRESS] , в той час, коли 27.02.2008 року, власником вищевказаної квартири стала [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу. Отже, накладений арешт на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , дійсно порушує права позивача, як спадкоємця померлої [PERSON] на можливість отримання\~ свідоцтва\~ про право власності на спадкове майно. Тому, наявність арешту на квартиру суттєво обмежує права позивача, як спадкоємця власника квартири на оформлення спадщини та розпорядження майном. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформульовано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Тому, суд приходить до висновку, про необхідність здійснити захист прав позивача шляхом звільнення з-під арешту квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , після померлої [INFO] [PERSON] . Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Отже, рішення суду, яке набрало законної сили про звільнення квартири з-під арешту є підставою для зняття арешту державним виконавцем та внесення відповідного запису про це в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду наведеного, даючи оцінку зібраним доказам по справі, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved