Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-12 00:00:00

15 лютого 2024 року позивач ПАТ «СК «ПЗУ Україна» звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача [PERSON] із вимогою про відшкодування матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, в порядку суброгації (а. с. 1-5). В обґрунтування позовних вимог вказано, що позивачем та ТОВ «Бест Лізинг» було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № АМ.153020, згідно умов якого, позивач взяв на себе зобов`язання компенсувати будь-яке пошкодження або знищення застрахованого транспортного засобу Renault, державний номерний знак [NUMBER] . 18 червня 2021 року у м. Дніпрі відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Tata», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та транспортного засобу Renault, державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Вказано, що постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2021 року справі № 932/5545/21 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 22 червня 2021 року [PERSON] звернулася до позивача із заявою про настання страхового випадку по договору страхування авто КАСКО № АМ.153020. Позивач на підставі страхового акту № 5710/1, враховуючи рахунок-фактуру № А1301 від 01 липня 2021 року, здійснив виплату страхового відшкодування на рахунок СТО в розмірі 100838 гривень 20 копійок. Разом з цим, зазначає, що під час дослідження страхового випадку, стало відомо, що на момент дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність відповідача, як водія транспортного засобу «Tata», державний номерний знак [NUMBER] , була застрахована за полісом ОСЦПВВНТЗ № АР4413181 у ПАТ «СК «Євроінс Україна». Позивач звернувся до ПАТ «СК «Євроінс Україна» із вимогою в порядку суброгації № 7953/5710/1 від 29 листопада 2021 року, на підставі якої йому було виплачено 69390 гривень 37 копійок. Таким чином, різниця виплачених сум та завданої шкоди становить 28847 гривень 83 копійки, які позивач прохає суд стягнути з відповідача в порядку суброгації разом із судовими витратами по справі. Ухвалою суду від 03 квітня 2024 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, та призначено судове засідання на 10 годину 00 хвилин 02 травня 2024 року (а. с. 92), яка надіслана учасникам справи 03 квітня 2024 року за вихідним № 8464/24-вих/2/204/1779/24 (а. с. 93). Представник позивача ПАТ «СК «ПЗУ Україна» в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 83-84), в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав суд їх задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 108), в якій позовні вимоги не визнав, прохав суд у їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Дослідивши матеріали позовної заяви, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що 22 липня 2019 року між ПАТ «СК «ПЗУ Україна» та ТОВ «Бест Лізинг» було укладено договір № 1 добровільного страхування наземного транспорту (а. с. 46-54), за сертифікатом № АМ.153020 (а. с. 45), згідно з умовами якого, позивач взяв на себе зобов`язання компенсувати будь-яке пошкодження або знищення застрахованого транспортного засобу марки Renault, державний номерний знак [NUMBER] , в межах страхової суми 433900 гривень. Строк дії сертифікату (п. 11.1) з 00 годин 00 хвилин 26 червня 2020 року по 24 годину 00 хвилин 25 червня 2021 року. При цьому, визначено, що сертифікат набуває чинності з дати, яка визначена як дата початку його строку дії. У випадку не сплати страхувальником страхової премії (платежу) за перший період відповідальності до дати, яка визначена як останній день для її (його) сплати, сертифікат вважається таким, що не набув чинності та страховик звільняється від обов`язку виплати страхового відшкодування за даним сертифікатом. Якщо страхувальник не сплатив черговий платіж, то сертифікат вважається таким, що припинив свою дію о 24 годині 00 хвилин з дати, яка визначена, як день закінчення зазначеного в цьому сертифікаті останнього періоду відповідальності, за який страхувальник вчасно сплатив премію (платіж). В такому випадку страхувальник звільняється від обов`язку виплати стразового відшкодування за страховим випадком, який стався протягом періоду відповідальності, за який страхувальник не сплатив премію (платіж) вчасно. Разом з цим, суд зазначає, що документів, які підтверджують сплату страхувальником страхового платежу (частинами/повністю) за вказаним договором страхування, позивачем не надано, а тому суд достеменно не може встановити дату початку/кінця дії цього договору та чи взагалі на час настання дорожньо-транспортної події він був дійсний, чи можливо припинив свою дію. Зі змісту постанови Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2021 року у справі № 932/5545/21 (а. с. 61-62) вбачається, що судом було встановлено те, що 18 червня 2021 року [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Tata LTP», державний реєстраційний знак [NUMBER] , по вул. Б. Кротова, 1Б, не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечного бокового інтервалу та скоїв наїзд на автомобіль Renault, державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , яка зупинилася по переду. Своїми діями водій [PERSON] порушив вимоги п. 13.1 ПДР України, чим скоїв адміністративне правопорушення, пере5дбачене ст. 124 КУпАП. У судовому засіданні [PERSON] свою провину визнав в повному обсязі. Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Tata LTP, державний реєстраційний знак [NUMBER] , яким керував [PERSON] , зареєстрована у ПрАТ «СК «Євроінс Україна», згідно полісу № [NUMBER] на суму 130000 гривень за шкоду майну та 260000 гривень за шкоду життю та здоров`ю, франшиза 2600 гривень (а. с. 105). 22 червня 2021 року [PERSON] з метою компенсації спричинених в результаті дорожньо-транспортної пригоди збитків звернувся до ПАТ«СК «ПЗУ Україна» із заявою про настання події, що має ознаки страхового випадку по договору КАСКО (а. с. 55-56). При цьому, у вказаних заявах [PERSON] прохала сплатити страхове відшкодування на реквізити ПП «Сінгл-Сервіс». З рахунку-фактури ПП «Сінгл-Сервіс» № А 1301 від 01 липня 2021 року (а. с. 65-66) вбачається, що за ремонт автомобіля автомобіль Renault, державний номерний знак [NUMBER] , становить 103007 гривень 70 копійок. Зі страхового акту КАСКО ПАТ«СК «ПЗУ Україна» № 5710/1 (а. с. 63) вбачається, що: страхова сума 433900 гривень, вартість транспортного засобу 433900 гривень, вартість відновлювального ремонту 103007 гривень 70 копійок, вартість замінених деталей 52149 гривень 90 копійок, вартість виконаних робіт 36997 гривень 80 копійок та вартість використаних матеріалів 13860 гривень, вартість ремонту з урахуванням зносу 103007 гривень 70 копійок, розмір збитку 103007 гривень 70 копійок, франшиза 2169 гривень 50 копійок, страхове відшкодування 100838 гривень 20 копійок; нараховано загальний розмір страхового відшкодування по даній події на підставі розрахунку 100838 гривень 20 копійок. 23 липня 2021 року ПАТ «СК «ПЗУ Україна» здійснило виплату ПП «Сінгл-Сервіс» страхового відшкодування за ремонтні роботи транспортного засобу Renault, державний номерний знак [NUMBER] , згідно з розрахунком № А1301 від 01 липня 2021 року, в сумі 100838 гривень 20 копійок (а. с. 64) 29 листопада 2021 року ПАТ «СК «ПЗУ Україна» звернулося до ПрАТ «СК «Євроінс Україна» із вимогою в порядку суброгації № 7953/5710/1 на суму 100838 гривень 20 копійок (а. с. 74). З довідки ПАТ «СК «ПЗУ Україна» (а. с. 75) вбачається, що 23 лютого 2022 року на їх рахунок надійшли кошти від ПрАТ «СК «Євроінс Україна» у розмірі 69390 гривень 37 копійок по справі № 5710, договір АМ 153020. 27 березня 2023 року ПАТ «СК «ПЗУ Україна» звернулося з претензією до [PERSON] щодо відшкодування шкоди заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди у сумі 31447 гривень 82 копійки (а. с. 77). Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Приписами ст.13\~ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст.77\~ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Нормою ст.81\~ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приписами ч. 1 ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з вимогами ч. ч 1, 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно з\~вимогами ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату). Нормою ч. 3 ст. 988 ЦК України визначено, що страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Приписами ч. 1 ст. 990 ЦК України визначено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Згідно з вимогами ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Пунктами 1.4, 1.7 ст. 1 цього Закону визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована. Відповідно до\~вимог ст. 3\~Закону України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Згідно з вимогами ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Приписами п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе лише за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/7666/19. Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено те, що, якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). Приписами ст. 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У своїй постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 359/2309/17 Верховний Суд вказав на те, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України, відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св 18), від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19), підстав відступати від яких суд не вбачає. Відповідно до вимог п. 8.2 розділу VIII Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, що затверджена наказом Міністерства юстиції України № 142/5/2092 від 24 листопада 2003 року, якщо вартість відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, то вартість матеріального збитку завданого власнику КТЗ визначається такою, що дорівнює ринковій вартості КТЗ на момент пошкодження. Якщо транспортний засіб вважається фізично знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію ТЗ з місця ДТП. Для повного відшкодування завданої шкоди і страховиком, і винним водієм судам необхідно встановити ринкову вартість автомобіля до ДТП та вартість деталей, вузлів та агрегатів фізично знищеного ТЗ після ДТП. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 1 серпня 2018 року у справі № 363/2222/16-ц. Якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП та витратам з евакуації транспортного засобу з місця ДТП. Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 337/5881/14-ц (провадження № 61-1586св18), від 15 березня 2018 року у справі № 564/2464/14-ц (провадження № 61-5059св18), від 4 квітня 2018 року у справі № 758/8578/15-ц (провадження № 61-8962св18), від 18 квітня 2018 року у справі № 361/3094/15-ц (провадження № 61-700св18), від 13 червня 2018 року у справі № 444/577/16-ц (провадження № 61-6285св18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 343/2372/15-ц (провадження № 61-8947св18), від 12 грудня 2018 року у справі № 466/7010/16 (провадження № 61-7447 св18), від 18 грудня 2018 року у справі № 524/561/16-ц (провадження № 61-21355св18), від 30 січня 2019 року у справі № 753/21303/16-ц (провадження № 61-31609св18). У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України, відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св 18), від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19), підстав відступати від яких суд не вбачає. У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» судам роз`яснено, що у разі пошкодження внаслідок дій винної особи окремих деталей, вузлів, агрегатів транспортного засобу розмір реальних збитків необхідно визначати виходячи з вартості запасних частин і відновлювального ремонту. Приписами ст.\~29\~Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що в зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати,пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Вартість ремонту автомобіля з урахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. Судам у таких випадках слід з`ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є виконавець робіт з ремонту автомобіля платником ПДВ. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 06 липня 2018 року у справі № 924/675/17. У постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 523/5890/15-ц Верховний Суд, з-поміж іншого, зробив висновок про те, що всі операції з надання послуг із страхування, в тому числі пов`язані компенсацією страховиком збитків, понесених потерпілим при настанні страхового випадку, не є об`єктом оподаткування ПДВ. В зв`язку з цим, за загальним правилом, як при визначенні розміру страхових платежів, так і при визначенні розміру матеріального збитку чи страхової виплати, що підлягає до відшкодування страхувальнику чи безпосередньо потерпілій особі (пункт 36.4 статті 36 Закону України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), ПДВ не нараховується, окремим рядком не виділяється і страховики не є платниками ПДВ по таких операціях. У разі, якщо страхові суми спрямовуються безпосередньо на придбання у платника ПДВ послуг з ремонту, заміщення, відтворення застрахованого об`єкта чи товарно-матеріальних цінностей, що мають бути використані в процесі його ремонту (запчастини та інші витратні матеріали тощо), то розрахунок суми виплат на таке придбання здійснюється з урахуванням сум ПДВ, які включаються до вартості й виділяються окремим рядком у розрахункових документах. Зазначені зобов`язання виникають лише внаслідок фактичного надання послуги з проведення такого ремонту за умови, що виконавець цієї послуги є платником ПДВ. У випадку непроведення фактичного ремонту транспортного засобу, податкові зобов`язання не виникають. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а сторонами не оспорено, що вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Renault, державний номерний знак [NUMBER] , не перевищує ринкову вартість автомобіля на момент . При цьому,\~судом встановлено,\~що рішення ПрАТ «СК «Євроінс Україна» про виплату позивачу в порядку суброгації 69390 гривень 37 копійок, останнім не оспорено та в судовому порядку не оскаржено. Разом з цим, судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Tata LTP, державний реєстраційний знак [NUMBER] , яким керував [PERSON] , зареєстрована у ПрАТ «СК «Євроінс Україна», згідно полісу № [NUMBER] на суму 130000 гривень за шкоду майну та 260000 гривень за шкоду життю та здоров`ю, франшиза 2600 гривень (а. с. 105). З викладеного вбачається, що застрахована страховою компанією ПрАТ «СК «Євроінс Україна», сума цивільно-правової відповідальності відповідача, як особою, яка керувала транспортним засобом Tata LTP, державний реєстраційний знак [NUMBER] , яким завдано шкоду транспортному засобу позивача, є достатньою для покриття завданої позивачеві шкоди. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на викладене, з урахуванням того, що дорожньо-транспортна подія, яка мала місце 18 червня 2021 року у м. Дніпрі, в результаті якої відповідачем завдано матеріальної шкоди позивачеві, визнана позивачем страховим випадком, у зв`язку з чим у останнього виник обов`язок відшкодування шкоди, розмір якої не перевищує його ліміт відповідальності за страховим полісом ПрАТ «СК «Євроінс Україна», як страховика, оскільки сума застрахованої цивільно-правової відповідальності відповідача за завдану майнову шкоду становить 130000 гривень, що є більш ніж достатньою для покриття завданої позивачеві шкоди, зокрема для покриття витрат на ремонтно-відновлювальні роботи його транспортного засобу «Renault,\~державний номерний\~знак [NUMBER] ,\~у сумі\~100838\~гривень 20\~копійок, приймаючи\~до уваги\~те,\~що жодних\~законодавчих обмежень\~щодо відшкодування\~шкоди страховиком\~не встановлено,\~беручи до\~уваги,\~що рішення\~страхової компанії\~відповідача про\~часткову виплату\~страхового відшкодування\~в порядку\~суброгації,\~позивачем не\~оспорено та\~в судовому\~порядку не\~оскаржено,\~суд доходить\~висновку,\~що [PERSON] є неналежним\~відповідачем у\~справі. З огляду на викладене, з урахуванням того, що позивачем пред`явлено позов до відповідача [PERSON] , який є неналежним відповідачем, суд дійшов переконливого висновку, що у задоволенні позовних вимог ПАТ «СК «ПЗУ Україна» до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди в порядку суброгації слід відмовити у зв`язку з пред`явленням позову до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із вищевикладеного, суд визнає, що позовні вимоги не доведені належними, допустимими та достатніми доказами, через що підстави для задоволення позову відсутні, через що суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог за приписами ст. 141 ЦПК України судовий збір не відшкодовується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed