Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-20 00:00:00

25.12.2023 року [PERSON] , як законний представник [PERSON] звернулась в інтересах останньої з позовом до [PERSON] про поділ майна та встановлення порядку користування квартирою, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 18 серпня 2000 року спірна квартира належала на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24 лютого 2021 року [PERSON] успадкувала 1/8 частку в праві власності на квартиру. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 березня 2021 року позивачка успадкувала 1/24 частку в праві власності на квартиру. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 травня 2021 року [PERSON] успадкувала 1/12 частку в праві власності на квартиру. Відповідно до договору дарування частини квартири від 30 серпня 2023 року останній подаровано 1/6 частину квартири. Таким чином, зважаючи на всі вищеперераховані правочини [PERSON] належить частина квартири [ADDRESS] . Але, після вселення у спірну квартиру згідно рішення Хмельницького міськрайонного суду та станом на день звернення до суду неповнолітня [PERSON] зі своїм опікуном [PERSON] не мають можливості нормально проживати у квартирі, оскільки відповідач знаючи про належність частини квартири неповнолітній [PERSON] ігнорує її право на власність, право на користування належною їй частиною квартири та вільний доступ до неї. Перешкоджання з боку відповідача здійснюється шляхом самовільної зміни замків на вхідних дверях, перешкоджанні у доступі до квартири та здачею квартири в оренду третім особам, залишаючи отриману оренду платню собі. Таким чином, відповідач позбавив позивачку можливості користуватися квартирою, частина якої їй належить. На неодноразові спроби позивачки вирішити конфлікт в досудовому порядку відповідач не реагує, вступає у відвертий конфлікт, що спонукає її звертатися за захистом своїх прав до юристів та суду із вказаним позовом. Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26.12.2023 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29.04.2024 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивачка не з`явилась, її законний представник надіслала до суду заяву про розгляд справи без їхньої участі, вимоги позову підтримала у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечила. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце проведення розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Представник третьої особи Органу опіки і піклування ХМР в судове засідання не з`явилась, надіслала до суду заяву про розгляд справи без участі, вимоги позову підтримала. Таким чином, оскільки проти цього не заперечувала сторона позивача, суд ухвалив проводити розгляд справи у відсутності відповідача з ухваленням по справі заочного рішення в порядку ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом об`єктивно встановлено, що [PERSON] є опікуном над своєю онукою [PERSON] , [INFO] , як над дитиною, позбавленою батьківського піклування, про що свідчить Розпорядження Хмельницької районної державної адміністрації № 49/2021-р від 17.02.2021 року. Із наданих суду документів вбачається, що [PERSON] є власницею частки квартири [ADDRESS] . Так, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24 лютого 2021 року [PERSON] успадкувала 1/8 частку в праві власності на квартиру. Згідно Витягу № 2457533722 від 24.02.2021 року вказане право власності зареєстровано за [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 березня 2021 року [PERSON] успадкувала 1/24 частку в праві власності на квартиру. Згідно Витягу № 249838781 від 25.03.2021 року вказане право власності зареєстровано за [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 травня 2021 року [PERSON] успадкувала 1/12 частку в праві власності на квартиру. Згідно Витягу № 257696167 від 21.05.2021 року вказане право власності зареєстровано за [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідно до договору дарування частини квартири від 30 серпня 2023 року [PERSON] подаровано 1/6 частину квартири. Згідно Витягу № 344690175 від 30.08.2023 року вказане право власності зареєстровано за [PERSON] у Державному реєстрі речових прав. Власником іншої частки квартири [ADDRESS] є [PERSON] . Разом з тим, після вселення у спірну квартиру неповнолітня [PERSON] зі своїм опікуном [PERSON] не мають можливості спокійно проживати у квартирі, оскільки відповідач знаючи про належність частини квартири неповнолітній [PERSON] ігнорує її право на власність, право на користування належною їй частиною квартири та вільний доступ до неї. Перешкоджання з боку відповідача здійснюється шляхом самовільної зміни замків на вхідних дверях, перешкоджанні у доступі до квартири та здачею квартири в оренду третім особам без згоди іншої співвласниці. Таким чином, відповідач позбавив позивачку можливості користуватися квартирою, право власності на частину якої їй належить. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно із статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), тобто право спільної власності це право власності кількох суб`єктів на один об`єкт. Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Зі змісту вказаної статті випливає, що право кожного із співвласників пов`язується з часткою у праві спільної власності, і кожен із співвласників є власником не певної частини майна, а всього спільного майна у цілому. Відповідно до частин першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Частиною третьою статті 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 383 ЦК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 7 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 7 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що п. 2 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Таким законом є ст. 150 ЖК УРСР, яка закріплює, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. У ст. 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме ст. 2 ЦПК України, згідно з якою завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною другою вказаної статті суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до\~ст.15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Так, внаслідок відмови відповідача в забезпеченні вільного доступу позивачки до квартири, остання несе не передбачені законом обмеження в праві користування власним житловим приміщенням. Таким чином, позивачка, як співвласник квартири, має право на користування частиною квартири, а тому порушене право позивачки підлягає захисту, зокрема, шляхом встановлення порядку користування квартирою. Згідно із Технічним паспортом на вказану квартиру, виданим Хмельницьким БТІ Хмельницької області, квартира [ADDRESS] складається із двох житлових кімнат площею 14,3 м.кв. та 14,9 м.кв., кухні площею 7,6 кв.м., вбиральні площею 1,0 кв.м., ванної кімнати площею 2,0 кв.м. та коридору площею 4,1 кв.м., а загальна площа квартири складає 43,9 кв.м. Зважаючи на вищевикладене, суд визнає можливим здійснення виділу у користування частки у майні квартирі [ADDRESS] позивачці, а саме житлову кімнату площею 14,9 кв.м., а відповідачу житлову кімнату площею 14,3 кв.м. Відповідно, кухню площею 7,6 кв.м., вбиральню площею 1,0 кв.м., ванну кімнату площею 2,0 кв.м. та коридор площею 4,1 кв.м. слід залишити у спільному користуванні позивачки та відповідача. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] слід задоволити. В порядку ст. 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 1211,20 грн. слід стягнути з відповідача на користь держави. Отже,

Outcome: approved