Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-24 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін у справі. Позивач [PERSON] 26.04.2024 року, скориставшись засобами поштового зв`язку, подав у Сколівський районний суд Львівської області позовну заяву, що надійшла та була зареєстрована в діловодстві 26.04.2024 року за вх. № 2922, в якій просить ухвалити рішення про розірвання між ним та відповідачкою [PERSON] шлюбу, котрий був зареєстрований 15.07.2006 року Росохацькою сільською радою Сколівського району Львівської області, про що складено актовий запис за № 5, одночасно з цією вимогою ставить питання про залишення проживання неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , та малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , опісля розірвання шлюбу разом з відповідачкою [PERSON] як їх матір`ю. Питання щодо стягнення на свою користь з відповідачки [PERSON] судових витрат у справі, котрі полягають у справлянні судового збору у розмірі 1 211 грн. 20 коп., позивач [PERSON] не порушує. Вимоги позовної заяви обґрунтовано тим, що сім`я сторін у справі фактично розпалася та існує тільки формально. Сторони у справі втратили одне до одного почуття поваги і любові, стали чужими людьми. У сторін у справі різні погляди на життя, за характерами вони не сходяться, що суперечило їхньому подальшому сумісному проживанню, а тому вони вже упродовж тривалого часу проживають окремо. Від спільного проживання сторони у справі мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , та малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] . Позивач [PERSON] зазначає також, що примирення є неможливим, а їхнє обох з відповідачкою [PERSON] рішення про необхідність розірвання вказаного шлюбу є остаточним. Спору з приводу поділу спільно нажитого майна у сторін у справі на даному етапі немає, як і немає спору з приводу того, з ким після розірвання вказаного шлюбу залишаться проживати їхні діти. Так, позивач [PERSON] з цього приводу зазначає, що їхні діти упродовж тривалого часу проживають разом із відповідачкою [PERSON] , й саме вона займається їхнім вихованням. Відтак, позивач [PERSON] , на підставі статей 104-105, 110, 112, 157, 161 СК України, просить вимоги своєї позовної заяви задовольнити, зокрема розірвати їх з відповідачкою [PERSON] шлюб, а після розірвання шлюбу їх неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , та малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] , залишити проживати разом із відповідачкою [PERSON] як їх матір`ю, за місцем її проживання. Відповідачка [PERSON] у запропоновані судом строк та порядку відзиву на позовну заяву [PERSON] до неї про розірвання шлюбу не подала, свою позицію у цій справі із обґрунтуванням її відповідними доказами не навела. Заяви та клопотання учасників справи. Позивач [PERSON] , скориставшись канцелярією, 10.05.2024 року подав у Сколівський районний суд Львівської області заяву, що була зареєстрована в діловодстві за вх. № 3255, про розгляд цієї справи по суті за його відсутності, у котрій ще висловив позицію на підтримання своїх позовних вимог з тих підстав, що були викладені у пред`явленому ним позові, проти заочного розгляду цієї справи не заперечував. Інших заяв чи клопотань від сторін цієї справи до суду не надходило. Вчинені судом процесуальні дії у справі та постановлені ухвали. Оскільки відповідачкою у вищевказаній позовній заяві зазначена фізична особа, яка не має статусу підприємця, то суддею, у відповідності до положень ч. 8 ст. 187 ЦПК України, з метою визначення підсудності, було вжито заходів для отримання інформації з Єдиного державного демографічного реєстру про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи - відповідач ки [PERSON] .. Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області Микитина В.Я. від 30.04.2024 року, після отримання у встановленому порядку інформації про зареєстроване місце проживання/перебування відповідачки [PERSON] , яка не має статусу підприємця, вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Визначено місце, дату та час судового засідання щодо розгляду цієї справи по суті - зал судових засідань у приміщенні Сколівського районного суду Львівської області, що за адресою: вул. Д. Галицького, 8, м. Сколе, Стрийський район, Львівська область, 30.05.2024 року, 10:30 год.. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 30.05.2024 року задоволено заяву позивача [PERSON] про розгляд цієї справи по суті за його відсутності, а судовий розгляд цієї справи відкладено на підставі пункту 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, у зв`язку із неявкою відповідачки [PERSON] , що мала місце вперше, без повідомлення нею про причини своєї неявки. Нове судове засідання у справі призначено на 25.06.2024 року о 14:30 год. у залі судових засідань у приміщенні Сколівського районного суду Львівської області, що за адресою: вул. Д. Галицького, 8, м. Сколе, Стрийський район, Львівська область. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 25.06.2024 року постановлено проводити заочний розгляд цієї справи та ухвалення у ній заочного рішення на підставі статей 280-282 ЦПК України. Сторони у справі належно та завчасно повідомлялись судом про місце, дату та час судового засідання щодо її розгляду по суті, про що у справі наявні відповідні письмові підтвердження, проте у таке судове засідання не з`явилися. Суд, виходячи з положень ч. 3 ст. 211, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, а також враховуючи неявку у судове засідання обох сторін у справі, вважав за доцільне та можливе здійснювати заочний судовий розгляд цієї справи за відсутності її учасників на підставі наявних у суду матеріалів та без фіксування судового засідання у цій справі технічними засобами. Інші процесуальні дії у цій справі судом не вчинялись, а ухвали не постановлялись. Усі заяви та клопотання сторін у справі були вирішені судом у встановленому чинним ЦПК України порядку. Розглянувши наявні у суду матеріали справи та давши їм належу оцінку, суд вважає за необхідне зазначити таке. Як закріплено у ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположих свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є невід`ємною частиною національного законодавства держави Україна, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Принцип справедливості судового розгляду в окремих рішеннях Європейського Суду з прав людини трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У свою чергую, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України. Згідно частин 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дотримуючись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також виходячи із наведених вище норм цивільного процесуального законодавства, суд, перевіряючи порушення прав позивача [PERSON] за пред`явленими позовними вимогами сімейного характеру, та причетність до порушення таких його прав відповідачки [PERSON] , встановив наступне. Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Так, судом встановлено, щосторони у справі, які є громадянами України, вступили у шлюб 15.07.2006 року, котрий був зареєстрований Росохацькою сільською радою Сколівського району Львівської області, про що складено актовий запис за № 5. При цьому відповідачці [PERSON] після реєстрації цього шлюбу було присвоєно прізвище « [PERSON] ». Зазначена обставина підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , виданим Росохацькою сільською радою Сколівського району Львівської області 15.07.2006 року (копія міститься у справі, а. с. 11). Судом встановлено й те, що сімейні стосунки між сторонами у справі упродовж тривалого часу, а саме кількох останніх років, погіршилися й упродовж перебування пред`явленого [PERSON] позову у суді на розгляді їх з відповідачкою [PERSON] відносини не покращилися, а тому позивач [PERSON] остаточного вирішив для себе, що їх з відповідачкою [PERSON] шлюб надалі не може існувати. Такі дії сторін у справі викликані різними поглядами на подальше спільне життя та ведення господарства. Тому позивач [PERSON] вважає, що примирення між ним та відповідачкою [PERSON] неможливе, наполягає на розірванні шлюбу. Своєю чергою, у сторін у справі на даному етапі відсутній спір з приводу поділу майна, котре може вважатися таким, що набуте ними за час перебування у зареєстрованому шлюбі та котре може вважатися їх спільною сумісною власністю. Судом також встановлено, що за час перебування у шлюбі у сторін у справі народилися двоє дітей - син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] , що стверджуються свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданим Росохацькою сільською радою Сколівського району Львівської області 12.02.2008 року (копія міститься у справі, а. с.12) та свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданим Росохацькою сільською радою Сколівського району Львівської області 16.04.2013 року (копія міститься у справі, а. с. 13). Син [PERSON] 30.01.2024 року досяг шістнадцяти років, та є неповнолітнім, а донька [PERSON] [INFO] досягла одинадцяти років, є малолітньою. Позивач [PERSON] у пред`явленому позові стверджує, що обоє дітей сторін у справі проживають по [ADDRESS] , де задекларовано також їх місце реєстрації. Разом з дітьми, за такою ж адресою проживає та задекларувала своє місце реєстрації й відповідачка [PERSON] .. Своєю чергою, з позивача [PERSON] на користь відповідачки [PERSON] , на підставі рішення Сколівського районного суду Львівської області, ухваленого 14.09.2023 року у справі за єдиним унікальним номером 453/999/23 та номером провадження 2/453/337/23 (копія міститься у справі, а. с. 14-20), щомісячно, починаючи з 16.06.2023 року, стягуються аліменти на вказаних дітей у частці від його заробітку - у розмірі 1/3 частини з усіх його видів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, до досягнення вказаними дітьми повноліття. Релевантні норми, джерела права, а також роз`яснення, котрі застосовує суд при ухваленні даного рішення. Встановлені судом сімейні правовідносини щодо права на шлюб, розірвання шлюбу чи визнання його недійсним, а також щодо місця проживання дітей, у тому числі й після розірвання їх батьками шлюбу, регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України (надалі - ЦК України), Сімейним кодексом України (надалі - СК України), Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року й протоколами до неї, Загальною декларацією прав людини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН у 1948 році, котрі є невід`ємною частиною національного законодавства України. Так, відповідно до ст. 51 Конституції України, сім`я охороняється державою. В силу ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Згідно із ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН у 1948 році, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно із статтями 56, 110 СК України, кожна особа має право припинити свої шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересах їхніх дітей, що мають істотне значення, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу. В силу частин 1-4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна . У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За приписами ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Як роз`яснюється у пунктах 4, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», оскільки розгляд справи провадиться в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, то суди повинні вимагати від осіб, що подали заяву, повного викладення обставин, якими обґрунтовуються дані вимоги, й посилання на засоби їх доказування. Наприклад, у заяві про розірвання шлюбу має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, мотиви його розірвання, чи є від шлюбу неповнолітні діти, при кому з батьків вони перебувають, пропозиції щодо участі подружжя в утриманні та вихованні дітей після розірвання шлюбу, чи заявляються інші вимоги, які може бути вирішено одночасно з позовом про розірвання шлюбу. До заяви додаються: свідоцтво про реєстрацію шлюбу, копії свідоцтв про народження дітей, довідки щодо розміру заробітку та інших доходів, а також усі необхідні документи відповідно до заявлених вимог. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано у судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховуючи наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, вживати заходів для примирення подружжя. Згідно висновку, сформованого Верховним Судом у постанові від 15.01.2020 року у справі за єдиним унікальним номером 200/952/18 та номером провадження 61-14859св19, за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Узагальнена оцінка доводів та аргументів, наведених у справі, щодо наявності підстав для задоволення позову за результатами розгляду цієї справи. Виконуючи вищенаведені приписи чинного СК України, з урахуванням роз`яснень, котрі містяться у пунктах 4, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», а також беручи до уваги ті встановлені судом обставини, згідно з котрими сторони у справі припинили шлюбні відносини, стали чужими людьми, за час розгляду справи в суді не примирилися, і це усе підтверджується зібраними у цій справі доказами, то суд вважає, що подальше спільне життя подружжя [PERSON] та [PERSON] й збереження їх шлюбу стало неможливим та недоцільним, подальше спільне проживання цього подружжя суперечить інтересам обох сторін у цій справі, а тому їх шлюб слід розірвати. Відтак, позовні вимоги підлягають до задоволення. Зокрема, слід розірвати шлюб між сторонами у справі, котрий був зареєстрований 15.07.2006 року Росохацькою сільською радою Сколівського району Львівської області, про що було складено актовий запис за № 5, із залишенням відповідачці [PERSON] після розірвання шлюбу її прізвища « [PERSON] », оскільки остання про повернення їй прізвища, наявного у неї до реєстрації цього шлюбу, - « [PERSON] », перед судом не клопотала. Вирішуючи питання щодо залишення після розірвання вказаного шлюбу сторін у справі проживання двох їх дітей - неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , з відповідачкою [PERSON] як їх матір`ю, про що клопоче позивач [PERSON] як їх батько у змісті своєї позовної заяви, суд враховує, що син [PERSON] 30.01.2024 року досяг шістнадцяти років, а, отже, вже сам вправі вільно обирати собі місце проживання чи то з батьком чи то з матір`ю, й суду слід було б в обов`язковому порядку з`ясувати його думку з вказаного приводу та отримати відповідну згоду на залишення проживання з матір`ю, чого під час розгляду даної справи, де вирішується лише вимога про розірвання шлюбу батьків цієї неповнолітньої дитини, не представляється можливим, та виходить за межі такого судового розгляду. Натомість донька [PERSON] 23.03.2024 року досягла одинадцяти років, а тому її місце проживання повинно визначатися за спільною згодою обох сторін у справі як її батьків, та самої дитини. Аналогічно, суд під час розгляду даної справи, позбавлений можливості з`ясувати думку зазначеної малолітньої дитини щодо її місця проживання, як і не має доказів тому, що з цього приводу обидві сторони у справі як її батьки, з урахуванням також позиції самої дитини, досягли відповідної згоди. Тому суд, виходячи у першу чергу з інтересів таких дітей, вважає за необхідне не визначати їх місце проживання за результатами вирішення цієї справи про розірвання шлюбу їх батьків, а роз`яснити, що сторони у справі, після розірвання їх шлюбу, не позбавлені права на звернення у суд із вимогою про визначення місця проживання їх дітей, у випадку, якщо вони не дійшли та/чи не дійдуть згоди щодо того, з ким із них будуть проживати діти, та де саме, з урахуванням попередньо отриманої згоди обох дітей. Такий спір, у частині визначення місця проживання тієї дитини, яка є малолітньою, може бути вирішено також органом опіки та піклування. Щодо розподілу судових витрат у справі. Судові витрати у справі, котрі полягають у сплаті позивачем [PERSON] судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду із вимогою немайнового характеру у розмірі 1 211 грн. 20 коп. й підтверджуються квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки одного із відділень АТ КБ «ПриватБанк» від 25.04.2024 року за № 0.0.3610443758.1 (копія міститься у справі, а. с. 1), з урахуванням відповідної позиції позивача [PERSON] з вказаного приводу, який не ставить питання про їх стягнення на свою користь з відповідачки [PERSON] у випадку задоволення вимог його позовної заяви, слід залишити за ним, відступивши таким чином від порядку розподілу судових витрат, визначеного у ст. 141 ЦПК України. Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат, пов`язаних з її розглядом, окрім як сплати позивачем [PERSON] судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду із однією вимогою немайнового характеру, матеріали цієї справи не містять.

Outcome: approved