Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-23 00:00:00

25.01.2024\~через систему\~«Електронний суд», представник позивача адвокат Бойко В.В. який діє на підставі Ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії\~АА № 0037096 від 17.01.2024 звернувся до суду в інтересах [PERSON] з\~позовною заявою до Головного управління національної поліції в Житомирській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди в розмірі 10\~000,00 (десять тисяч) грн. Обґрунтовуючи свої вимоги в позовній заяві зазначає, що працівники Відділення поліції № 3 Житомирського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Житомирській області, порушили права і свободи громадянина України та з порушенням ст. 19 Конституції України притягли позивача до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП, звинувативши у дрібному хуліганстві яке він не вчиняв. Постановою Радомишльського районного суду Житомирської області від 15.01.2024 року у справі № 289/2398/23 провадження про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Вважає, що своїми діями працівники поліції чинили тиск на позивача, адже ніяких оперативних заходів не було проведено стосовно нього у ту хвилину, згідно законодавства України та у певній процедурі, здійснювали незаконні дії. За короткий проміжок часу позивач та його родина зазнали психічних та моральних страждань втручанням поліцією у приватне життя родини, тиску психологічному. Тому, на підставі викладеного оцінує завдану моральну шкоду в розмірі 10\~000,00 грн., як компенсацію втручання у приватне життя позивача та його родини. Також в позовній заяві зазначає, що неправомірні дії відповідача, які виразилися у тривалому й безпідставному твердженні працівниками ГУ НП у Житомирській області, щодо порушення ним закону, незаконного притягнення до адміністративної відповідальності, потягло за собою порушення нормального режиму його роботи й відпочинку та змусило витрачати свій вільний час та кошти на захист свого порушеного права та захисту чесного імені, в результаті чого йому спричинена моральна шкода, в розмірі 10\~000,00 грн., які позивач просить стягнути з відповідача. \~ \~ \~ \~Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 25.01.2024 вказану цивільну справу передано для розгляду судді Кириленку О.О. Ухвалою судді Радомишльського районного суду Житомирської області Кириленко О.О. від 26.01.2024 задоволено самовідвід судді Кириленка О.О. у вищевказаній цивільній справі. Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 02.02.2024 вказану цивільну справу передано для розгляду судді Мельнику О.В.. Ухвалою від 05.02.2024 року відкрито загальне провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 03.04.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, подали заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали. Представник відповідача Головного управління\~ Національної поліції\~в Житомирській області в судове засідання не з`явився, подали до суду письмовий відзив на позовну заяву, проти задоволення позову заперечили, зазначивши, що будь яких доказів на обґрунтування своїх вимог позивачем не надано. Також заперечують щодо відшкодування витрат на правничу допомогу. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заяв і клопотань до суду не подали. Дослідивши матеріали справи, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо з`ясувавши всі наявні докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають\~частковому задоволенню\~з наступних підстав. Відповідно\~до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст.12, ст.81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх\~вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно\~ст. 56 Конституції України\~кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України»\~(п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009)\~Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Таким чином, відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Стаття 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. За змістом ст.\~1173\~ЦК України\~шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Сферою застосування зазначених норм є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв`язку з прийняттям зазначеними суб`єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень,\~визначених\~Конституцією\~і законодавством\~України. Отже, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за вказаними нормами доказуванню підлягають: а) наявність шкоди; б) незаконність рішень (дій, бездіяльність) наявність заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та прийняттям незаконних рішень (дій, бездіяльності) заподіювачем. Наявність чи відсутність вини заподіювача в даному випадку правового значення не має. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 5\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до статей 1, 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, незаконного накладення штрафу та послідуючого закриття справи про адміністративне правопорушення. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, може свідчити про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Згідно з пунктом 5\~статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» №266/94-ВР\~у наведених у\~статті 1 цього Закону\~випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Частина друга ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачає, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження № 61-15393св18), зазначено, що: «здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Аналогійний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 289/2110/21. На підтвердження своїх вимог позивачем надано Постанову Радомишльського районного суду Житомирської області від 15.01.2024 у справі № 289/2398/23 (роздруковану з ЄСІТС), якою провадження в адміністративній справі відносно [PERSON] за ст. 173 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Відповідно до пункту 5 частини 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» судді мають право на повний доступ до усіх інформаційних ресурсів Реєстру, в тому числі до інформації, визначеної статтею 7 цього Закону. Законом передбачено, що суд який розглядає справу, може самостійно при здійсненні судочинства використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру, на який сторона у справі посилається як на доказ для доведення певних обставин. За таких обставин суд приймає, як доказ надану позивачем копію Постанови. Будь-яких інших доказів на підтвердження заявлених вимог позивачем не надано. У мотивувальній частині Постанови Радомишльського районного суду Житомирської області від 15.01.2024 у справі № 289/2398/23 вказано, що: «Оскільки працівники поліції не забезпечили явку [PERSON] в судове засідання, суд позбавлений можливості здійснити повне, всебічне і об`єктивне з`ясування обставин справи, а отже досягти завдань провадження у справі про адміністративне правопорушення, що в свою чергу є перешкодою для розгляду адміністративної справи по суті, з`ясування її обставин та прийняття рішення по ній. З матеріалів справи встановлено, що працівниками поліції пояснення у [PERSON] не відбирались, в протоколі зазначено, що останній від надання пояснень відмовився. Неявка в судове засідання особи яка притягується до адміністративної відповідальності не дає можливість судді перевірити особу правопорушника, роз`яснити йому права, передбачені ст. 268 КУпАП, з`ясувати його думку щодо обставин викладених в протоколі про адміністративне правопорушення, вислухати, у разі необхідності заперечення. За відсутності особи, яка притягується до відповідальності та матеріальних доказів фактичних обставин правопорушення, визнати особу винною у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення, на думку суду не можливо. Суд звертає увагу, на момент розгляду справи закінчився 3-х місячний строк накладення адміністративного стягнення за адміністративне правопорушення, передбачене ст. 173 КУпАП.» …………. «Враховуючи вищенаведене, в справі відсутні об`єктивні і належні докази, які б підтверджували наявність складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, в діях [PERSON] , оскільки суд не має можливості розглянути справу без участі особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, у зв`язку з чим провадження по справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП.» За результатами розгляду справи суд постановив: «Провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, закрити, у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.» Частиною 5 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи. Факти встановлені Постановою Радомишльського районного суду Житомирської області від 15.01.2024 у справі № 289/2398/23 є преюдиційними і ґрунтуються на правовій властивості законної сили судового рішення\~і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Також з Постанови Радомишльського районного суду Житомирської області від 15.01.2024 у справі № 289/2398/23 вбачається, що працівники поліції самоусунулись від виконання ч.2 ст. 268 КУпАП щодо здійснення приводу [PERSON] на підставі ухвали суду, не виконали вимоги КУпАП та ЗУ «Про національну поліцію» щодо обов`язку надання доказів на доведення винуватості особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, наслідком чого стало безпідставне притягнення працівниками поліції до адміністративної відповідальності позивача по справі. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, що забезпечує єдність судової практики. А тому, суд приходить до висновку про доведеність позивачем факту незаконного притягнення\~позивача\~ [PERSON] \~до адміністративної\~відповідальностіу зв`язку із закриттям справи про адміністративне правопорушення за відсутності\~в його\~діях складу\~адміністративних правопорушень відповідачем - Головним управлінням Національної поліції в Житомирській області прав. У зв`язку із незаконним притягненням до адміністративної відповідальності позивач [PERSON] , вимушений був змінити звичний спосіб життя, зазнати душевних страждань. Позивачем доведено факт наявність шкоди, незаконного рішення заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та прийняттям незаконних рішень заподіювачем, а тому суд вважає, наявні підстави для стягнення моральної шкоди. При цьому, Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). Заперечуючи проти заявлених вимог представник відповідача зазначає, що Рішенням суду не встановлено неправомірної чи протиправної поведінки працівників поліції. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує вимоги розумності та справедливості, і встановлені судом обставини, а саме незаконне притягнення позивача до адміністративної відповідальності, характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав [PERSON] внаслідок дій працівників поліції, а саме: негативні почуття через безпідставність звинувачень, налагодження нормального життєвого ритму, відсутність істотних негативних наслідків для позивача, відсутність будь-яких інших доказів, крім Постанови суду від 15.01.2024 у справі № 289/2398/23. Також суд враховує, що участі у розгляді справи № 289/2398/23 [PERSON] особисто або через представника не приймав, а тому не витрачав час та зусилля, для доведеності своєї чесності і порядності. Тому, суд приходить до висновку, що заявлений розмір шкоди в 10\~000,00 грн. є завищеним. За таких підстав суд дійшов до переконання щодо стягнення на користь позивача\~моральної шкоди у розмірі 1000 грн.\~і вважає, що такий розмір моральної шкоди при встановлених обставинах становитиме достатню справедливу компенсацію для позивача. Визначений судом\~розмір\~відшкодування\~є адекватним\~душевним\~стражданням,\~які\~позивач\~зазнав у\~зв`язку\~із\~прийняттям\~працівниками відділення\~поліції\~№\~3\~Житомирського\~РУП\~ГУ НП\~України\~в\~Житомирській області\~до\~адміністративної\~відповідальності за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення. Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у цивільній справі суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до п. 1 ч. 3\~ст. 133 ЦПК України\~до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно частин 1-6\~ст. 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена\~або підлягає\~сплаті\~відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат\~на\~оплату\~послуг адвоката\~має\~бути\~співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх\~розміру,\~з\~урахуванням складності справи\~та фінансового стану учасників справи. В своїй постанові від 19 лютого\~2020 року у справі №\~755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п.\~268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. В постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 п.п.145, 147 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. Як вбачається з матеріалів справи, понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом даної справи, останній підтверджує наданими копіями: ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 17.01.2024, договору про надання правової допомоги від 17.01.2024, укладеного між [PERSON] (Адвокатом), та [PERSON] (Клієнтом), згідно розділу 3 якого сторони домовилися, що гонорар за договором в кожній окремій судовій інстанції становить в розмірі 10 000,00 грн. Кошторисом витрат від 17.01.2024 на суму 10 000,00 грн. у відповідності до якого витрати складаються, зокрема, із консультування клієнта до початку написання позовної заяви, збір та опрацювання матеріалів, написання позовної заяви, написання відповіді на відзив, написання заперечення по справі, написання додаткових пояснень. Враховуючи вищевказані правові висновки Верховного Суду, доводи представника відповідача у відзиві щодо неспівмірності вказаних витрат, при вирішенні заявленої позивачем вимоги про стягнення на його користь витрат на професійну правничу допомогу суд бере до уваги, що поданий [PERSON] позов складено на підставі усталеної позитивної практики Верхового Суду, тому його підготовка не мала займати значний час. Участі в судових засідань представник позивача не приймав. Також судом\~враховано незначну\~кількість письмових\~доказів,\~які долучено\~до матеріалів\~позову,\~а саме\~копію одного\~рішення суду\~яке є роздруківкою з ЄСІТС, що свідчить про незначний час витрачений для підготовки та подачі позову до суду. Відсутність інших письмових пояснень, заперечень по суті справи. Разом з тим, судом враховується складність справи, ціна позову та не тривалість перебування даної справи на розгляді. До матеріалів справи долучено копію\~свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ № 6367, виданого [PERSON] на підставі рішення Ради адвокатів міста Києва від 04 квітня 2019 року № 28, що підтверджує його повноваження відповідно до висновків зроблених у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року у справі № 757/21384/19-ц (провадження № 61-15866св19) та від 23 вересня 2021 року у справі № 367/862/19 (провадження № 61-8402св21) та від 13 вересня 2023 року у справі № 283/2629/19 (провадження № 61-5962св23). Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд вважає, що клопотання позивача про стягнення на його користь витрат на правову допомогу підлягає частковому задоволенню в сумі 2000 грн. Питання про розподіл інших судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України та враховуючи, що судовий збір не справляється у випадку, передбаченому п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», а тому покладає дані судові витрати на рахунок держави.

Outcome: partial