Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача - [PERSON] , таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовної заяви зазначила, що з 2004 року відповідач без поважних причин не проживає у вказаній квартирі, не сплачує за комунальні послуги, не отримує кореспонденцію за такою адресою, його особистих речей в квартирі немає, взагалі не цікавиться таким житлом. Крім позивача, наймачами квартири є її мати - [PERSON] та брат - [PERSON] . Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 28.02.2024 позовну заяву залишено без руху (а.с. 31). Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 12.03.2024 відкрито спрощене позовне провадження у справі (а.с. 54). В судове засідання 19.06.2024 сторони не з`явились. Позивач подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити без її участі (а.с. 101). В судовому засіданні 09.04.2024 позивач не заперечувала проти заочного рішення у даній справі, позов підтримала з підстав викладених в позовні заяві (а.с. 70). Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення копії ухвали про відкриття провадження, матеріалів позову на поштову адресу за місцем реєстрації останнього, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Богунського районного суду м. Житомира. Відзиву на позовну заяву від відповідача не надходило. Згідно ч. 1 ст.\~280\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. З урахуванням наведеного, на підставі положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Дослідивши та оцінивши зібрані в матеріалах справи докази, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що позивач, вдповідач та треті особи є квартиронаймачами квартири [ADDRESS] , зареєстровані та проживають у такій квартирі. Крім [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у згадуваній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] (а.с. 56). [PERSON] , яка є матір`ю позивача, перебувала у шлюбі з [PERSON] 15.12.2021 шлюб між відповідачем та [PERSON] розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 50). З 2004 року [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується актами про не проживання осіб за місцем реєстрації від 26.09.2023 та 07.02.2024 (а.с. 51-52). Позивач зазначила, що квартира [ADDRESS] належала батьку відповідача - [PERSON] , який помер. Судом встановлено, що Спадкова справа до майна померлого [INFO] [PERSON] не заводилась, спадкова справа до майна померлої [INFO] [PERSON] не заводилась (а.с. 83-85). В судовому засіданні 09.04.2024 треті особи [PERSON] та [PERSON] підтримали позовні вимоги. Свідок [PERSON] зазначив, що є сусідом позивача, за адресою: [ADDRESS] проживає з 2019 року, відповідача жодного разу не бачив за місцем реєстрації. Свідок [PERSON] пояснив, що востаннє бачив відповідача 15 років тому, нинішнє місце проживання останнього не знає. Відповідно до ст.\~72\~ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Отже, при тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, а також ставлення відповідача до спірного житла. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Як роз`яснено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року, вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156, ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Право на реєстрацію у житловому приміщенні є похідним від наявності права на користування житлом. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. В частині ж другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Беручи до уваги викладене, оскільки відповідач [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] протягом останніх п"ятнадцяти років, інтересу до вказаного житла не проявляє, факт реєстрації місця проживання відповідача у квартирі порушує права позивача, а тому суд приходить до висновку про законність позовних вимог та можливість їх задоволення.

Outcome: approved