Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача Полтавської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю. В позовній заяві посилався на те, що він проживає за адресою [ADDRESS] із дня свого народження до даного часу. Квартира надавалася його бабі, [PERSON] та батькові, [PERSON] для проживання на підставі рішення виконавчого комітету Київської районної Ради депутатів трудящих від 04.02.1975 р. № 94 Про заселення 16-ти квартирного житлового будинку Мало-Будищанського дослідного експериментального заводу будматеріалів по [ADDRESS] . Батько позивача помер [INFO] . Після смерті баби та батька позивач разом зі своїми дітьми продовжує проживати у вище вказаній квартирі. Маючи намір оформити у приватну власність квартиру, позивач звернувся до управління майном комунальної власності Полтавської міської ради на що отримав відповідь від 04.10.2023 р., що відповідна квартира не перебуває у комунальній власності Полтавської міської територіальної громади. Підприємствовласник житла, останній правонаступник якого був зареєстрований розпорядженням від 15.08.1996 р. № 482 р, було ліквідовано у 2006 році. Отже, позивач не має можливості приватизувати житло у визначений законом спосіб. Позивач фактично проживає у квартирі із дня свого народження, а зареєстрований з дати отримання паспорту, з 14.10.1997 р. Оскільки загальний строк проживання позивача у квартирі з дати реєстрації становить понад 26 років, то позивач має право визнати право власності на дану квартиру за набувальною давністю в порядку ст. 344 ЦК України. Тому позивач просив суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою судді Київського районного суду м.Полтави від 30 січня 2024 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження (а.с.37). Відповідач надав відзив на позов, у якому проти позовних вимог заперечив (а.с. 43-46). У відзиві посилався на відсутність підстав для визнання за позивачем права власності на квартиру за набувальною давністю. Зазначив, що наданими до справи доказами підтверджується відкритість користування позивачем вказаною квартирою за життя батька і після його смерті. Проте цього недостатньо для визнання права власності за набувальною давністю за правилами ст. 344 ЦК України. Батько позивача помер у 2020 році. До 2020 року він був користувачем вказаної квартири згідно рішення виконкому Київської районної Ради народних депутатів м. Полтави від 04.02.1975 року №94 «Про заселення 16-квартирного житлового будинку Мало-Будищанського дослідного експериментального заводу будматеріалів по [ADDRESS] ». Після смерті батька 3 роки квартирою володіє позивач, що не є достатнім для застосування ч. 1 ст. 344 ЦК України, згідно якої особа має володіти нерухомим майном протягом десяти років. Також відповідач вважає недоведеним факт добросовісності заволодіння квартирою, оскільки володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Тому в задоволенні прозову просив відмовити в повному обсязі. З іншими заявами або клопотаннями учасники справи до суду не звертались. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, уповноваживши адвоката Савчука О.В. представляти його інтереси в суді. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. При цьому посилались на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила. При цьому посилалась на обставини, викладені у відзиві. Заслухавши представників сторін, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Київської районної ради депутатів трудящих від 04 лютого 1975 року №94 «Про заселення 16-ти квартирного житлового будинку Мало-Будищанського дослідного експериментального заводу будматеріалів по [ADDRESS] » квартира за адресою: [ADDRESS] була надана для проживання На сім`ю [PERSON] та [PERSON] (а.с. 5-7). При цьому, як вбачається з вказаного рішення, загальному відділу виконкому доручено видати ордера згідно додатку №1 до цього рішення у відповідності з «Положенням про порядок розподілу житла в Українській РСР». Наведеним підтверджується, що вказані особи - [PERSON] та [PERSON] на законних підставах користувались зазначеною квартирою. Оскільки виконкомом районної ради було вирішено видати їм ордер на право зайняття вказаної квартири, наявні всі підстави вважати, що цим житлом вони користувались на правах наймачів. [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 19 січня 1981 року [INFO] (а.с. 12). Як підтверджується довідкою №2824, виданою 18 вересня 2023 року КП «ЖЕО №2» Полтавської міської ради, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 14 жовтня 1997 року, тобто ще будучи неповнолітнім (а.с. 10). Відповідно, позивач вселився у спірну квартиру як член сім`ї [PERSON] , якому надавалась квартира в користування. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 08 грудня 2021 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с. 9). Позивач же продовжує користуватись квартирою за адресою: [ADDRESS] на даний час. Таким чином судом встановлено, що позивач користується вказаним нерухомим майном як член сім`ї особи, якій спірна квартира в користування надавалася. Відповідно до\~статті\~328\~Цивільного кодексу\~України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої\~статті 344 Цивільного кодексу України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій\~статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом\~статті 2 Цивільного кодексу України\~є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Як роз`яснила Велика Палата Верховного суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі №\~910/17274/17, провадження № 12-291гс18, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до\~статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої\~статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга\~статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у\~Цивільному кодексі України\~строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду, враховуючи зазначене про умови набуття права власності за набувальною давністю, не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої\~статті 344 Цивільного кодексу України\~добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Судом встановлено, що [PERSON] набув права користування квартирою за адресою: [ADDRESS] на законних підставах, вселившись до неї як член сім`ї особи, яка набула права користування квартирою на підставі рішення виконавчого комітету Київської районної ради депутатів трудящих від 04 лютого 1975 року №94 «Про заселення 16-ти квартирного житлового будинку Мало-Будищанського дослідного експериментального заводу будматеріалів по [ADDRESS] ». Таким чином, він володіє майном на підставі певного юридичного титулу, що виключає застосування набувальної давності. При цьому позивач достовірно знав, що він не є власником квартири і проживає в ній на правах користувача. В той же час добросовісність володіння, яка є передумовою для визнання права власності на майно за набувальною давністю, передбачає, що особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позивач [PERSON] не довів наявності підстав для набуття права власності на спірну квартиру за давністю володіння. Таким чином судом встановлено відсутність підстав, передбачених ст.344 ЦПК України, для визнання за позивачем права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. На підставі викладеного суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed