Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-17 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. В обгрунтування заявленого позову покликається на те, що що він є пенсіонером МО України, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Львівській області та має статус інваліда війни 3 групи. У зв`язку із зазначеним, він отримує пенсію по вислузі років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Позивач вказує, що неодноразово звертався до Львівського окружного адміністративного суду із позовами до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про перерахунок та виплату пенсії. Так, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2023 року в справі №380/12552/23 позов до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, задоволено повністю: Визнано протиправними\~дії Головного\~управління Пенсійного\~фонду України\~у Львівській\~області (код\~ЄДРПОУ 13814885,\~місцезнаходження:\~79016,\~м.Львів,\~вул.Митрополита\~Андрея,10)\~щодо нарахування\~і виплати\~ [PERSON] \' з 01.03.2023 суми збільшення основного розміру пенсії відповідно до пункту 1 Постанови № 1381, без урахування при обрахунку індексації, визначеної постановою Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 № 118 «Про індексацію пенсій та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2022 році» та постановою Кабінету Міністрів України від 24.02.2023 № 168 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2023 році». Зобов`язано\~Головне управління\~Пенсійного фонду\~України у\~Львівській області\~(код\~ЄДРПОУ 13814885,\~місцезнаходження:\~79016,\~м.Львів,\~вул.Митрополита\~Андрея,10)\~здійснити з\~01.03.2023\~перерахунок та\~виплату [PERSON] \~суми збільшення\~основного розміру\~пенсії відповідно\~до пункту\~1\~Постанови №\~1381,\~з урахуванням\~під час\~обрахунку індексації,\~визначеної постановою\~Кабінету Міністрів\~України від\~16.02.2022\~№ 118\~«Про індексацію\~пенсій та\~заходи щодо\~підвищення рівня\~соціального захисту\~найбільш вразливих\~верств населення\~у 2022\~році» та\~постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 24.02.2023\~№ 168\~«Про індексацію\~пенсійних і\~страхових виплат\~та додаткових\~заходів щодо\~підвищення рівня\~соціального захисту\~найбільш вразливих\~верств населення\~у 2023\~році» без обмеження пенсії максимальним розміром. Вказане рішення суду набрало законної сили 04.01.2024 року. На виконання вказаного рішення суду відповідачем Головним управлінням нарахована заборгованість з пенсійних виплат у розмірі 16052,08 грн, яка до теперішнього часу залишається невиплаченою, про що повідомив відповідач за запит позивача у листі від 12.03.2024 №7092-7156/Т-55/8-1300/24 Позивач зазначає, що внаслідок протиправних дій відповідача, завданих нездійсненням своєчасного перерахунку і невиплати в перерахованому (збільшеному) вигляді пенсії та тривалим зволіканням у виконанні свого обов`язку своєчасно виплачувати пенсію у належному рівні, що вже підтверджено вказаним вище рішенням суду, яке набрало законної сили і яке залишається до теперішнього часу невиконаним в частині виплати заборгованості з пенсійних виплат, йому завдано моральної шкоди, яка виразилася у душевних стражданнях, порушенні моїх життєвих планів, оскільки я через інвалідність отриману в наслідок війни, відношуся до осіб з найбільш соціально вразливими потребами, тому позивачу необхідно докладати додаткових зусиль для організації свого життя через погіршення стану здоров`я, нервових розладах та перевтомленні, а відтак він потребує додаткового лікування та для підтримання здоров`я на належному рівні йому потрібно докладати додаткових коштів, а тому він має право на відшкодування моральної шкоди, яку оцінює у розмірі 20\~000 гривень. Ухвалою від 15.05.2024 року відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з (викликом) повідомленням сторін в судове засідання. Позивач в судове засідання не з`явився, просив проводити слухання справи без його участі. Представник відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області в судовому засіданні просила у задоволенні позовів [PERSON] відмовити повністю. Подала до суду відзив, у якому зазначила, що Постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.2023 року № 631 затверджено бюджет Пенсійного фонду України на 2023 рік. У бюджеті Пенсійного фонду України на 2023 рік на видатки за рахунок коштів Державного бюджету України на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду виділено 360 млн. грн. Планом доходів і видатків Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на 2023 рік на погашення заборгованості з пенсійних виплат (щомісячного довічного грошового утримання) за рішенням суду затверджено кошти в сумі 18,3 млн. грн. Представник відповідача вказує, що станом на сьогодні в Головному управлінні проведена робота в межах бюджетних призначень щодо виплати заборгованості, яка виникла внаслідок виконання судових рішень, які набрали законної сили по 20.09.2020 року. Головним управління Пенсійного фонду України у Львівській області формуються відомості для виплати сум заборгованості по рішеннях судів, що набрали законної сили з 21.09.2020 по 31.10.2020. Таким чином, виплата сум, донарахованих на виконання судових рішень, буде здійснена за наявності відповідного цільового фінансування з Державного бюджету України відповідно до черговості виплат на виконання судових рішень. Бюджет Пенсійного фонду України на 2024 рік не затверджено. Сума коштів на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду буде визначена у бюджеті Пенсійного фонду України на 2024 рік після його затвердження. Також вказала, що позивачем, у позовній заяві, належним чином не наведено жодного факту заподіяння моральних страждань, не доведено причинного зв`язку між діями відповідача Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області та спричиненням фізичних та моральних страждань, також, не наведено жодних доказів у чому полягає спричинена, на думку позивача, шкода. Зазначила, що [PERSON] не обґрунтовує та не надає належні докази на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Також позивачем не надано обґрунтованого розрахунку суми, яку він просить стягнути. Зауважила, що часткове невиконанням судового рішення, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. Представник відповідача Державної казначейської служби України, не з`явився хоча був належним чином повідомлений про дату і час розгляду справи. Подав до суду відзив на позов, у якому зазначив, що казначейство, яке залучено до цієї справи в якості відповідача не в змозі в повній мірі використати, встановлені в ЦПК України права учасника судового процесу, тому що згідно із своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а також не несе відповідальності за дії інших органів державної влади. Вказав, що відповідачем у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, яким заподіяно шкоду. При цьому, позивачем подано позов до Казначейства, як одного із співвідповідачів, однак будь-яких спільних прав чи обов`язків у Казначейства, як державного органу, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів та органів, по відношенню до Позивача немає, та таке не порушувало його законних прав чи інтересів. Додатково наголосив, що позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому Головним управління Пенсійного фонду України у Львівській області моральної шкоди, яка згідно з частиною другою статті 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Враховуючи вищенаведене, просив у задоволенні позову відмовити повністю. Судом встановлено, що [PERSON] перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує пенсію відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб від 09.04.1992 №2262-ХІІ. Позивач має статус інваліда війни 3 групи, що підтверджується посвідченням особи з інвалідністю в наслідок війни 3 групи серії [NUMBER] , виданому «04» січня 2016р, термін дії безтерміново, копія якого міститься в матеріалах пенсійної справи. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2023 року в справі №380/12552/23 мій позов до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, задоволено повністю: Визнано протиправними\~дії Головного\~управління Пенсійного\~фонду України\~у Львівській\~області (код\~ЄДРПОУ 13814885,\~місцезнаходження:\~79016,\~м.Львів,\~вул.Митрополита\~Андрея,10)\~щодо нарахування\~і виплати\~ [PERSON] \' з 01.03.2023 суми збільшення основного розміру пенсії відповідно до пункту 1 Постанови № 1381, без урахування при обрахунку індексації, визначеної постановою Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 № 118 «Про індексацію пенсій та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2022 році» та постановою Кабінету Міністрів України від 24.02.2023 № 168 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2023 році». Зобов`язано\~Головне управління\~Пенсійного фонду\~України у\~Львівській області\~(код\~ЄДРПОУ 13814885,\~місцезнаходження:\~79016,\~м.Львів,\~вул.Митрополита\~Андрея,10)\~здійснити з\~01.03.2023\~перерахунок та\~виплату [PERSON] \~суми збільшення\~основного розміру\~пенсії відповідно\~до пункту\~1\~Постанови №\~1381,\~з урахуванням\~під час\~обрахунку індексації,\~визначеної постановою\~Кабінету Міністрів\~України від\~16.02.2022\~№ 118\~«Про індексацію\~пенсій та\~заходи щодо\~підвищення рівня\~соціального захисту\~найбільш вразливих\~верств населення\~у 2022\~році» та\~постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 24.02.2023\~№ 168\~«Про індексацію\~пенсійних і\~страхових виплат\~та додаткових\~заходів щодо\~підвищення рівня\~соціального захисту\~найбільш вразливих\~верств населення\~у 2023\~році» без обмеження пенсії максимальним розміром. Вказане рішення суду набуло законної сили 04.01.2024 року. На виконання вказаного рішення суду відповідачем Головним управлінням нарахована заборгованість з пенсійних виплат у розмірі 16052,08 грн, яка до теперішнього часу залишається невиплаченою, про що повідомив відповідач за запит позивача у листі від 12.03.2024 №7092-7156/Т-55/8-1300/24. Позивач зазначає, що внаслідок протиправних дій відповідача, завданих нездійсненням своєчасного перерахунку і невиплати в перерахованому (збільшеному) вигляді пенсії та тривалим зволіканням у виконанні свого обов`язку своєчасно виплачувати пенсію у належному рівні, що вже підтверджено вказаним вище рішенням суду, яке набрало законної сили і яке залишається до теперішнього часу невиконаним в частині виплати заборгованості з пенсійних виплат, йому завдано моральної шкоди, яка виразилася у душевних стражданнях, порушенні моїх життєвих планів, оскільки я через інвалідність отриману в наслідок війни, відношуся до осіб з найбільш соціально вразливими потребами, тому позивачу необхідно докладати додаткових зусиль для організації свого життя через погіршення стану здоров`я, нервових розладах та перевтомленні, а відтак він потребує додаткового лікування та для підтримання здоров`я на належному рівні йому потрібно докладати додаткових коштів, а тому він має право на відшкодування моральної шкоди, яку оцінює у розмірі 20\~000 гривень. Згідно зі статтями\~15,\~16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до положень\~статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Статтею 55 Конституції України\~передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Статтею 56 Конституції України\~визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень. Судові рішення, що набрали законної сили виконуються органами Пенсійного фонду України відповідно до покладених зобов`язань в терміни, передбачені пунктом 4.3 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.11.2005 № 22-1 Головне управління як орган державної влади в силу вимог частини 2 ст.19 Конституції України зобов`язано діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей\~1166,\~1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. За змістом\~статті 1173 ЦК України\~шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України). Відповідно до\~статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної чи моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачеві посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив та чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумарність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. У пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17, провадження № 12-208гс18 вказано, що застосовуючи статті\~1173,\~1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, провадження № 12-110цс18, вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц, провадження № 14-261цс19 вказано, що згідно зі\~статтею 19 Конституції України\~органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Відповідно до\~статті 56 Конституції України\~кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною другою\~статті 1167 ЦК України\~визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України). Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується. З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованими та справедливими висновки судів попередніх інстанцій про часткове задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що відповідачем протиправно не сплачувалась пенсія, на яку позивач має право на підставі судового рішення. Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 21 квітня 2021 року, справа № 227/2918/19, порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, зокрема через порушення принципу належного урядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). Статтею 46 Конституції України\~передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Статтею 56 Конституції України\~визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених\~законом\~і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Враховуючи наявність судового рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2023 року в справі №380/12552/23, яке набрало законної сили та якими визнано протиправними дії відповідача, а враховуючи також невиконання управлінням Пенсійного фонду вказаного судового рішення впродовж тривалого часу, свідчить про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки незаконність таких дій відповідача вже доведена, а вина в даному випадку презюмується і тому позивач має право на відшкодування моральної шкоди, тим більше, що невиплата пенсії позивачу є достатньою та самостійною підставою для висновку про те, що йому завдано втрат немайнового характеру. За таких обставин, суд приймає до уваги посилання позивача [PERSON] в цій частині, оскільки протиправність дій відповідача Управління пенсійного фонду у Львівській області підтверджена відповідними рішеннями. Звертаючись з позовом до суду в частині вимог до Управління пенсійного фонду у Львівській області, позивач визначив розмір відшкодування моральної шкоди сумі 20000 грн. за невиконання рішення Львівського окружного адміністративного суду та вважає, що така шкода була йому заподіяна саме не нарахуванням та невиплатою пенсії у більшому розмірі, внаслідок чого він не мав можливості в повній мірі реалізувати свої звички та бажання, вимушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, лікування та не мав іншого ефективного способу захистити порушене право. В пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Враховуючи характер та обсяг заподіяної моральної шкоди, тривалості часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану речей, тривалості часу усунення інших негативних наслідків та моральних страждань, суд вважає доведеним факт завдання позивачеві відповідачем в особі Головного управління Пенсійного фонду у Львівській області, моральної шкоди з урахуванням позбавлення позивача частини пенсії та інших вищезазначених обставин, зокрема тривалості неправомірних дій відповідача, невиконання судового рішення і на теперішній час. Суд також враховує, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку органів державної влади завжди викликають негативні емоції. Відповідно до чіткої й усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», пункт 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення від 28 липня 1999 року у справі «Імобільяре Саффі» проти Італії», заява № 22774/93, пункт 66). Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою (рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00, пункт 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному та вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення від 26 квітня 2005 року у справі «Сокур проти України», заява № 29439/02, та від 19 лютого 2009 року у справі «Крищук проти України», заява № 1811/06). ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, пункти 203 - 204, та рішення у справі «Вассерман проти Росії», заява № 21071/05, пункт 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення від 7 травня 2002 року в справі «Бурдов проти Росії», пункт 100). Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презумується. Також, Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Окрім цього, Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» зазначив, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), на яку як на підставу касаційного оскарження посилається заявник, зроблено висновок про те, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення. Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди [PERSON] , суд враховує обставини справи, ступінь вини відповідача, роз`яснення, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, норми статті 23 ЦК України. Проте, з урахуванням ступеню негативного впливу на життя позивача, враховуючи ступінь порушення життєвого укладу та моральні страждання, які позивач поніс через неможливість відновлення своїх прав через тривале невиконання судових рішень, негативних змін у звичайному ритмі життя, виходячи засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до переконання, що на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 1 000 грн. Доводи відповідача Головного управління Пенсійного фонду у Львівській області про те, що відповідачем вживались конкретні заходи з метою виконання рішень, проте на сьогоднішній день бюджет Пенсійного фонду України на 2024 рік не затверджено, суд не приймає, оскільки невиконання рішення суду через відсутність фінансування в даному випадку не має правового значення, так як держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою (рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00, пункт 44, від 20 липня 2004 року). Статтею 170 Цивільного кодексу України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Верховним Судом у постанові від 14 вересня 2022 року в справі № 759/7630/20, зокрема, вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини першої статті 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 19 червня 2018 року в справі № 910/23967/16). У таких випадках державу представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або є незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові. З огляду на викладене, а також з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові Верховного суду від 27 березня 2024 року у справі № 593/207/22, кошти на відшкодування моральної шкоди слід стягнути з держави України за рахунок коштів державного бюджету України. У ч.1\~ст. 141 ЦПК України\~зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що згідно із п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» не справляється судовий збір за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади. Отже, судовий збір за подання подібних позовів не повинен справлятися взагалі, а тому у суду відсутні підстави для стягнення судового збору з відповідачів в дохід держави.

Outcome: partial