Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-17 00:00:00

13.10.2024 року позивач в особі представника звернувся до суду з даним позовом. В позові позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01.10.2014 року по 31.07.2021 рік в сумі 48314,44 грн., а також сплачений судовий збір в сумі 2\~270 грн. В обґрунтування позову зазначено. Відповідачу на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . Концерн «Міські теплові мережі» по відношенню до відповідача є виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Позивач у період з 01.10.2014 року по 31.07.2021 рік надав послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання відповідачу за адресою: [ADDRESS] . Однак,\~відповідач рахунки не сплачує, в результаті чого утворилась заборгованість у загальному розмірі 48314,44\~грн.за період з 01.10.2014 року по 31.07.2021 рік. Заочним рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 14.12.2021 року позовні вимоги концерну «Міські теплові мережі» до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги (централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води) задоволено. Стягнуто з\~ [PERSON] на користь концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01.10.2014 року по 31.07.2021 рік в розмірі 48314 грн.44 коп, витрати по сплаті судового збору в сумі 2270 грн . 15.04.2024 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення. Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13.05.2024 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 14.12.2021 року скасоване. Призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, причини не явки суду не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини не явки суду не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, категорію та складність справи, враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги зазначає, що відповідно до статуту, предметом діяльності Концерну «Міські теплові мережі» є виробництво теплової енергії, розподілення теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ, організацій, її збут та інше. Правовідносини між теплопостачальною організацією та споживачем в сфері виробництва, транспортування та постачання теплової енергії регулюються Цивільним кодексом України, законом України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24.06.2004 року, «Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води і водовідведення і типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затвердженими постановою КМУ від 21.07.2005 року №630та іншими нормативно правовими актами. Правилами та ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води і водовідведення здійснюється на підставі укладеного між виконавцем та споживачем відповідного договору. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги в строки, встановлені договором або законом. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.08.2021 року, відповідач [PERSON] являється власником квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9-10). Вказана квартира знаходиться в багатоквартирному житловому будинку і підключена до мережі централізованого опалення та постачання гарячої води. Позивач свій обов`язок виконав, підготував для відповідача належним чином оформлений договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води і водовідведення та неодноразово запрошував на його укладення, але відповідач не відгукнувся на пропозицію та не уклав договір. Але не зважаючи на відсутність договору, в цілях недопущення порушення конституційного права інших мешканців будинку, позивач здійснював та продовжує надавати відповідачу послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води і водовідведення. Відповідач свої зобов`язання по оплаті наданих послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання не виконує, у зв`язку з чим за період з 01.10.2014 року по 31.07.2021 року по квартирі за адресою: [ADDRESS] , заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання складає 48314,44 грн. Спір між сторонами виник з приводу належної оплати послуг, що надавав позивач. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Згідно зі ст. ст. 322, 360 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Отже, враховуючи положення ст. ст. 317, 322, 360 ЦК України власник квартири зобов`язаний нести витрати з її утримання, у тому числі оплачувати комунальні послуги, незалежно від того, проживає він у належній йому квартирі чи ні, якщо він в установленому порядку не відмовився від надання таких послуг (Постанова КЦС ВС від 02.04.2020 року у справі № 757/29813/17-ц). При зверненні до суду, позивачем пред`явлені вимоги мотивовані тим, що відповідач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , згідно долученої інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.08.2021 року (а.с. 9-10). Концерн «Міські теплові мережі» по відношенню до відповідача є виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Разом з тим відповідач [PERSON] надав до суду копію договору купівлі-продажу від 19.10.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тарасовою А.П. за №2875, згідно з яким [PERSON] продав належну йому квартиру [ADDRESS] [PERSON] , який діяв від імені себе та малолітнього [PERSON] [INFO] (а.с. 37). Згідно з довідкою про внесення відомостей до єдиного державного демографічного реєстру від 06.06.2020 року, відповідач з 26.01.2010 року зареєстрований за адресою [ADDRESS] (а.с.41). При цьому, згідно наданої позивачем довідки, заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання утворилась з 01.10.2014 року, в той час як квартира з 19.10.2006 року не належить відповідачу. В ухвалі ВССУ від 20.11.2013 року по справі № 6-29503св13 зазначено, що у разі, коли жиле приміщення належить особі на праві приватної власності, то учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо такого приміщення є саме ця особа (ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Участь інших осіб, які проживають у жилому приміщенні, у таких випадках визначається його власником і обов`язки з оплати вказаних послуг виникають у них лише перед останнім (ст. 156 ЖК України). Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона повинна відповідати за пред`явленим позовом. Як випливає зі змісту ст. ст. 51, 175 ЦПК на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 51 ЦПК України та з урахуванням ч. 5 ст. 12 ЦПК України, роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача. Таким чином, суд, як орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.04.2024 року відповідач [PERSON] з 19.10.2006 року не являється власником квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 39), в той час як позивач просить стягнути заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та водопостачання за період з 01.10.2014 року по 31.07.2021 рік, в який відповідач власником квартири вже не являвся. Отже, суд приходить до висновку, що [PERSON] не може виступати належним відповідачем у даному спорі. Враховуючи викладене, а також оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, та достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, суд приймає рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати розподілу не підлягають.

Outcome: dismissed