Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , про усунення перешкод у користуванні майном, а саме земельною ділянкою. В обґрунтування позову вказала, що вона, [PERSON] є власницею 18/100 домобудівлі [ADDRESS] згідно договору дарування частини будинку від 22 травня 1997 року № 3242, посвідченого приватним нотаріусом А.О. Ветребною. Співвласниками даного житлового будинку є: [PERSON] - 18/100; [PERSON] - 16/100; [PERSON] -49/100; [PERSON] - 17/100, спадкоємець [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 29 грудня 2004 року виданого державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Авдієнко В.В. Вказаний будинок збудовано на земельній ділянці, виділений змлекористувачам для будівництва житлового будинку згідно Рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів Ттрудящих № 2343 від 01 грудня 1953 року . Зазначає, що земельна ділянка на якій розташована спірна домобудівля, станом на теперішній час, перебуває фактично у комунальній власності - власності територіальної громади міста Києва, та якою фактично на підставі п. "д" ч. 2 ст. 92 Земельного кодексу України користуються спільно всі співвласники будинку розташованого по [ADDRESS] . У травні 2023 року, [PERSON] , на земельній ділянці (в середині ділянки), яка перебуває у власності територіальної громади міста Києва та якою фактично на підставі п. "д" ч. 2 ст. 92 Земельного кодексу України користуються всі співвласники будинку, розташованого по [ADDRESS] самовільно збудовано бетонну огорожу (капітальну споруду), в результаті чого здійснено самовільне зайняття земельної ділянки, яка не відводилася особисто [PERSON] . Вказує, що таким чином, відповідачем шляхом самовільного встановлення (будування) огорожувальних споруд (заборів) порушено право позивача на користування земельною ділянкою, яка знаходиться у спільній власності всіх співвласників багатоквартирного будинку, розташованого по [ADDRESS] ; відповідачем позбавлено шляхом самовільного встановлення (будування) огорожувальних споруд (заборів) позбавлено позивача можливості обслуговування належної їй частини житлового будинку, чим створює перешкоди у вільному користуванні її землею та будинком. Вона неодноразово вказувала відповідачу про вимогу відновити стан, який існував, також постійно заперечувала проти встановлення огорожі . Позивач просить суд усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою спільного користування виділеної для будівництва та обслуговування будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , шляхом зобов`язання [PERSON] знести незаконно збудовані огорожі всередині двору будівлі розташованої за адресою: [ADDRESS] та заборонити [PERSON] встановлювати (будувати) будь-які огорожі на земельній ділянці спільного користування виділеної для будівництва та обслуговування будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] та/або здійснювати будь-яке будівництво на земельній ділянці без згоди всіх співвласників будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Та стягнути судові витрати. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.09.2023 дану справу передано на розгляд судді Усатової І.А. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 18.09.2023 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків. 16 жовтня 2023 року надійшла заява про усунення недоліків з новою редакцією позовної заяви. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 30.10.2023 позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд цивільної справи постановлено здійснювати розгляд в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву відповідно до ст. 178 ЦПК України. У встановлений судом строк від відповідача не надійшов відзив . Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 24.06.2024 відмовлено у задоволенні заяви представника позивача - [PERSON] про виклик та допит свідка. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 24.06.2024 відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача - [PERSON] про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Оскільки справа розглядалась в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін, сторони в судове засідання не викликались. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. Судом встановлено, що [PERSON] є власницею 18/100 (вісімнадцяти сотих) частин житлового будинку [ADDRESS] згідно договору дарування частини будинку від 22 травня 1997 року № 3242, посвідченого приватним нотаріусом А.О. Ветребною, зареєстрованого в КМБТІ за реєстровим номером18256 від 01.09.1997. [PERSON] є власником 17/100 житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 29 грудня 2004 року, виданого державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Авдієнко В.В., зареєстрованого в КМБТІ за реєстровим номером 18256 від 17.03.1997. Як вбачається з вказаного свідоцтва 17/100 частин житлового будинку згідно договору конкретного користування, посвідченого П`ятою київською державною нотаріальною конторою 25 липня 1995 року за р. № 4с-85 складаються з: веранди 2-5, площею 5,3кв.м.;кухня 2-1, площею 5,5 кв.м.; ванна2-2, площею 3,8 кв.м; вбиральня 2-3, площею 0,5 кв.м.; жила кімната 2-4, площею 14,7 кв.м., сходи, паркан 9,44 м.п., який відділяє земельну ділянку відповідача від загальної земельної ділянки; паркан 6,25м.п. від вулиці Черновицькій, паркан 16,72 м.п. від вулиці Патріотів, паркан 4,75 м.п. від сусідів [PERSON] .. Загальна довжина паркана 37,18 м.п. Позивач, звертаючись до суду з позовом вважає, що відповідач допустив порушення її права як суміжного землекористувача, встановив в травні 2023 року самовільно збудовану , на земельній ділянці (в середині ділянки), та якою фактично на підставі п. "д" ч. 2 ст. 92 Земельного кодексу України користуються всі співвласники будинку, розташованого по [ADDRESS] , бетонну огорожу (капітальну споруду), в результаті чого здійснено самовільне зайняття земельної ділянки, яка не передавалася особисто [PERSON] , тобто відповідачем шляхом самовільного встановлення (будування) огорожувальних споруд (заборів) порушено право позивача на користування земельною ділянкою, яка знаходиться у спільній власності всіх співвласників багатоквартирного будинку розташованого по [ADDRESS] ; відповідачем позбавлено, шляхом самовільного встановлення (будування) огорожувальних споруд (заборів), позивача можливості обслуговування належної їй частини житлового будинку без законних на то підстав та з порушенням процедури. Зі змісту ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Предметом позову є захист порушеного права користування позивачем земельною ділянкою шляхом усунення будь-яких порушень його прав, яке в силу вимог п. б ч. 3 ст. 152 ЗК України підлягає захисту в судовому порядку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема, у визначені законом способи, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина перша та друга статті 376 ЦК України). Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України). У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану (частина сьома статті 376 ЦК України). Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 2 ЗК України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Частиною 1 статті 103 ЗК України передбачено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей. Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо). Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації. Статтею 152 ЗК України визначено способи захисту прав на земельні ділянки і ч. 2 цієї статті передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані і позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Аналогічні висновки містяться і у роз`ясненнях, викладених у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавстві при розгляді цивільних справ». Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо). Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог. Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача. Це положення є одним із основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності. Відповідно статті 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Аналогічні положення містяться у статтях 76, 80 ЦПК України. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині другій статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Так, судом досліджено усі надані стороною позивача докази. Будь-яких доказів, визначених ст.ст.76, 80 ЦПКУкраїни, які б свідчили про те, що відповідачем порушено її право на користування земельною ділянкою, остання не надала. Жодних конкретних параметрів паркану, встановлення паркану на спірній земельній ділянці відповідачем та конкретного місця його розташування на місцевості, у позові не вказано. Не містять таких відомостей і інші досліджені судом докази, технічна документація, тощо. Що стосується доданих до позову фото, то судом до уваги не приймаються, оскільки зробити будь-які висновки з фото, суд позбавлений можливості, так як неможливо встановити: де, коли та що саме на них зображено, та яким чином це співставляється з позовними вимогами, сама по собі форма подачі доказу в такому вигляді не дає можливості ідентифікувати як місце розташування даних об`єктів так і зробити висновки щодо правомірності та законності їх розташування. Також судом критично оцінюється доданий до позовної заяви акт від 21.05.2023 щодо обстеження( візуального, поверхневого ) домобудівлі за адресою [ADDRESS] , складений адвокатами: Гонтарем О.М., [PERSON] та [PERSON] , яким зафіксовано наявність новозбудованих огороджувальних споруд, якими спірна земельна ділянка розділена на декілька земельних ділянок , що примикають до частини домоволодіння, що належить відповідачу як такий, що не відповідає положенню про допустимість, достовірність та належність доказів . Що стосується посилань позивача на підтвердження наявності порушення її прав та обґрунтування це технічним паспортом на будинок садибного тину з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , виданий товариством з обмеженою відповідальністю "Бюро Технічної Інвентаризації" 11.08.2023 у якому зазначено, що всередині двору, на земельній ділянці загального користування, збудовані капітальні споруди - забори, означені номерами: 6, 7, 10, 11, суд зазначає, що вказаний технічний паспорт лише констатує факт знаходження якихось огорож на спірній ділянці, але аж ніяк не говорить про їх незаконність та їх побудову відповідачем та порушення при цьому прав позивача. Крім того суд звертає увагу, що між власниками будинку був встановлений порядок користування будинком та земельною ділянкою згідно договору конкретного користування, посвідченого П`ятою київською державною нотаріальною конторою 25 липня 1995 року за р. № 4с-85. Судом позивачці надавався строк для усунення недоліків позовної заяви та роз`яснювалося право на подачу доказів, яким вона не скористалася. Матеріали справи не містять належних та достатніх доказів, зокрема висновків земельно-технічної експертизи, згідно яких було б можливо встановити факт самовільного будівництва огорожі- встановлення паркану на спірній земельній ділянці, тощо. Твердження позивача про те, що відповідачем на земельній ділянці встановлена огорожа з порушенням процедури та створення їй перешкоди у користуванні своїм майном недоведені. Клопотання, пов`язані з витребуванням доказів та призначенням експертизи позивачем заявлено не було. Пред`являючи даний позов, [PERSON] не надала належних та достатніх доказів на підтвердження того, що їй чинять перешкоди у користуванні земельною ділянкою. Суду не надано докази на підтвердження порушення відповідачем [PERSON] прав позивача шляхом встановлення паркану іншого, ніж передбаченого договором конкретного користування, посвідченого П`ятою київською державною нотаріальною конторою 25 липня 1995 року за р. № 4с-85 порядку користування, на земельній ділянці та доказів на підтвердження самовільного зайняття відповідачем частини земельної ділянки. Враховуючи наведене, суд вважає, що позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів та підтвердження факту вчинення. [PERSON] перешкод у користуванні нею земельною ділянкою . Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed