Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-26 00:00:00

13 березня 2024 року до Тростянецького районного суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON] у якій вона просить визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 1,0368 га, номер земельної ділянки 360а, кадастровий номер 0524181200:01:001:0534, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Глибочанської сільської ради Гайсинського району Вінницької області, яку вона отримала 09.09.2016 відповідно до свідоцтва про право на спадщину видане після смерті сина [PERSON] , який помер [INFO] . В обґрунтування позову зазначила, що [INFO] помер її син [PERSON] , Після його смерті залишилося спадкове майно, яке складається із земельної ділянки, розміром 2,0737 га, що розташована на території Глибочанської сільської ради Гайсинського району з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала йому на підставі Державного акту серії ІІ-ВН №037422 від 10.12.2001, кадастровий номер земельної ділянки 0524181200:01:001:0121. Зазначає, що спадкоємцем до майна [PERSON] є його син [PERSON] та мати [PERSON] 09.09.2016 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом НВХ491223, яке видано державним нотаріусом Другої тростянецької ДНК, позивачка [PERSON] отримала частки земельної ділянки. На іншу частку вищевказаної земельної ділянки спадкоємцем є син померлого, третя особа за даною позовною заявою. На дану ділянку ними спільно було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо поділу цієї земельної ділянки по частці кожному, згідно свідоцтва про право на спадщину, а саме: [PERSON] площею 1,0369 га, номер земельної ділянки 360б, кадастровий номер 0524181200:01:001:0535; [PERSON] площею 1,0368 га, номер земельної ділянки 360а, кадастровий номер 0524181200:01:001:0534. 26.02.202 [PERSON] звернулася до Тростянецької селищної ради, а саме до державного реєстратора відділу з питань надання адміністративних послуг із заявою про проведення реєстрації на ім`я [PERSON] права власності на частину успадкованої земельної ділянки. Однак, 26.02.2024 отримала відповідь-відмову за №118/07-05, в якій вказано, що на виконання вимог ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку ведення державного реєстру речових прав на нерухоме майно, для реєстрації права власності на земельну ділянку площею 1,0368 га, номер земельної ділянки 360а, кадастровий номер 052481200:01:001:0534, необхідно подати правовстановлюючий документ на вказану земельну ділянку, ідентифікатором якої є її кадастровий номер та площа, які відсутні, а тому їм відмовлено у реєстрації права власності. На підставі викладеного [PERSON] просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 1,0368 га, номер земельної ділянки 360а, кадастровий номер 0524181200:01:001:0534, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яку вона отримала 09.09.2016, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом серії НВХ 491223, виданого державним нотаріусом Другої Тростянецької ДНК, після смерті сина [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою судді від 15 березня 2024 року провадження у справі відкрито, з дня постановлення ухвали почате підготовче провадження. Ухвалою суду від 14 травня 2024 року постановлено залучити до участі у справі як законного представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] , його матір [PERSON] ; продовжено на 30 (тридцять) днів строк проведення підготовчого провадження в цивільній справі та відкладено підготовче засідання у справі. 05.06.2024 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. [PERSON] . у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі. Позов підтримала та просила задовольнити. Представник Тростянецької селищної ради Гайсинського району Вінницької області в судове засідання не з`явився, однак до суду від Тростянецької селищної радм надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача за наявними у справі матеріалами, висловились, що не заперечують проти задоволення позовних вимог. Законний представник третьої особи [PERSON] [PERSON] у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі. Не заперечила проти задоволення позову. Беручи до уваги те, що особи, які беруть участь у справі, використали надане їм ч.3\~ст.211 ЦПК України\~право заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому проводить його в даному судовому засіданні за відсутності таких осіб, не здійснюючи фіксування процесу технічними засобами, що узгоджується з приписами\~ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Статтею 4\~ЦПК\~України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. За змістом пункту 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу\~в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1ст.13\~ЦПК України). Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що до суду звернулася [PERSON] , [INFO] (а.с. 5-7). Також встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , 1973 р.н., що вказано у копіях свідоцтв про право на спадщину. Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1297 ЦК України встановлено, що (спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Так, з метою реалізації своїх спадкових прав, [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 09.09.2016 після смерті [PERSON] , а саме на частки земельної ділянки площею 2,0737 га у межах згідно з планом, яка розташована на території Глибочанської сільської ради Тростянецького району Вінницької області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки 0524181200:01:001:0121, належної спадкодавцю на підставі Державного акту серії ІІ-ВН №037422 (а.с.8). Своє право на дану земельну ділянку [PERSON] належним чином зареєструвала, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.03.2017, номер витягу НВ-0506144182017 (а.с.11-13). З матеріалів справи випливає, що після отримання Свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] звернулася до ДП «Віницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» для розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером 0524181200:01:001:0121. Після розробки технічної документації, в результаті поділу земельної ділянки площею 2,0737 га, кадастровий номер 0524181200:01:001:0121, утворилися дві окремих земельних ділянки: І №360б площею 1,0369 га (кадастровий номер 0524181200:01:001:0535), ІІ №360а площею 1,0368 га (кадастровий номер 0524181200:01:001:0534), що підтверджується матеріалами технічної документації (а.с 14-24). У подальшому [PERSON] звернулася до державного реєстратора з питань надання адміністративних послуг та державної реєстрації для державної реєстрації новоствореної ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, однак державний реєстратор відмовила у державній реєстрації права власності на вказану земельну ділянки у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документу (а.с. 9-10). Згідно зі ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За змістом статтей 321,\~328 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно зі ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до\~ст. 367 ЦК України\~майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно зі статтями 79-1,\~88 ЗК України\~формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Договір про спільну часткову власність на земельну ділянку укладається в письмовій формі і посвідчується нотаріально. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Статтею 392 ЦК України\~визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи, що земельна ділянка, яка є предметом спору, утворилися внаслідок поділу земельної ділянки з кадастровим номером 0524181200:01:001:0121, частку якої [PERSON] , успадкувала після смерті свого сина [PERSON] , однак після поділу виділеній частці було присвоєно новий кадастровий номер, а тому надати правовстановлюючий документ на новоутворену земельну ділянку позивач позбавлена можливості, так як у даних реєстру відсутні відомості про земельну ділянку, яка припинила своє фактичне існування за кадастровим номером 0524181200:01:001:0121, оскільки свідоцтво про право на спадщину містять визначення часток земельної ділянки із попереднім кадастровим номером. Так як новоутворена земельна ділянка є об`єктом цивільних прав, так як вона фактично сформована, має свою площу, межі та кадастровий номер, позивач позбавлена можливості в позасудовому порядку реалізувати право на реєстрацію права власності на земельні ділянки, які утворились у результаті фактичного формування часток із земельної ділянки, яка перебувала у спільній частковій власності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Вимоги про стягнення судових витрат позивачем не пред`являлись.

Outcome: approved