Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-25 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним заповіту від 25.05.2021 року, складеного на користь відповідача їх батьком. В обгрунтування позову зазначили, що [INFO] помер батько позивачів [PERSON] , після смерті якого вони звернулися до нотаріуса з метою оформлення спадкових прав, де дізналися про існування заповіту складеного спадкодавцем на ім`я [PERSON] .. Позивачі переконані, що заповіт сфальсифікований, підпис та напис в ньому виконаний іншою особою, а не їх батьком. Крім того, заповіт не відповідає внутрішній волі спадкодавця, останній за життя мав намір усе своє майно, зокрема і земельні ділянки визначені у спірному заповіті, залишити позивачам. В подальшому позивачі подали заяву про зміну підстав позову на обґрунтування вимог якої зазначили, що зміст заповіту не відповідає внутрішній волі заповідача, оскільки померлий [PERSON] земельні ділянки з кадастровим номером 3524081800:02:000:0306, 3524081800:02:000:0388 бажав продати відповідачу, враховуючи те, що померлий [INFO] надав розписку відповідачу, яка свідчить, що [PERSON] одержав від відповідача кошти в розмірі 100 000,00 грн, як аванс за продаж вищевказаних земельних ділянок та зобов`язувався такі земельні ділянки переоформити на відповідача в 2005 році, проте договори купівлі-продажу укладені не були. 25.05.2021 року [PERSON] склав заповіт за яким земельні ділянки з кадастровим номером 3524081800:02:000:0306, 3524081800:02:000:0388 заповів відповідачу, на момент складання заповіту [PERSON] кошти по розписці відповідачу не повернув. Враховуючи викладене, позивачі наполягають на тому, що заповіт не відповідає внутрішній волі спадкодавця, оскільки останній бажав спірні земельні ділянки продати відповідачу. З вказаних підстав позивачі просили визнати заповіт [PERSON] від 25.05.2021 року недійсним. 10.07.2023 року постановлено ухвалу суду про забезпечення позову. Ухвалою судді від 18.07.2023 року провадження у справі відкрито в загальному позовному провадженні та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні. 03.08.2023 року на виконання ухвали суду надійшла витребувана спадкова справа [PERSON] , померлого [INFO] . 29.08.2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача заперечив проти задоволення позову. Вважає, що заповіт за своєю формою та порядком посвідчення відповідає вимогам закону та відображає дійсну волю заповідача. Обгрунтовуючи заперечення вказує, що взаємовідносини між [PERSON] та [PERSON] виникли більше 20 років, впродовж яких прослідковується однозначні наміри заповідача розпорядитися належними йому земельними ділянками саме на користь відповідача. Зокрема 02.10.2003 року відповідачем передано спадкодавцю 100 000, 00 грн, про отримання коштів [PERSON] складено письмову розписку. Окрім факту отримання коштів цією розпискою [PERSON] підтвердив свій намір переоформити належні йому земельні ділянки площею 6,18 га та 4,91 га на [PERSON] . Також у 2012 році на вказані земельні ділянки між [PERSON] та ФГ «Омельяненко» укладені договори оренди строком до 15.11.2061 року. Довгострокові договори оренди є вичерпним підтвердженням висловленого заповідачем ще у 2003 році волевиявлення [PERSON] передати права на належні йому земельні ділянки відповідачу. Вважає, що вищевказані дії [PERSON] узгоджуються з висловленими намірами останнього призначити своїм спадкоємцем [PERSON] . До відзиву додав докази на підтвердження обставин викладених у ньому. 08.03.2024 року від позивачів надійшла заява про зміну підстав позову, в обгрунтування якої зазначили, що спірний заповіт не відповідає внутрішній волі [PERSON] , оскільки останній бажав продати земельні ділянки визначені в заповіті, про що свідчить розписка від 02.10.2003 року відповідно до якої останній отримав кошти як аванс за майбутній продаж земельних ділянок, проте договори купівлі-продажу укладені не були. Вважають, що дії померлого щодо складання заповіту вказують на непослідовну та суперечливу поведінку останнього щодо передачі земельних ділянок відповідачу. У зв`язку з чим просили задовольнити позовні вимоги з урахуванням зміни підстав позову. 13.03.2024 року ухвалою суду прийнято заяву про зміну підстав позову. 25.03.2024 року від представника відповідача адвоката Турчанова О.В. через систему «Електронний суд» надійшов відзив на заяву про зміну підстав позову, в обгрунтування якого зазначив, що заявлений позов, з урахуванням заяви про зміну підстав позову не містить посилань на жодні обставини, які вказують на невідповідність заповіту [PERSON] його волевиявленню. Вважає, що розписка від 02.10.2003 року [PERSON] , як спосіб відчуження земельних ділянок не має вирішального значення у даному випадку, оскільки не змінює та не спростовує внутрішню волю заповідача, спрямовану на передачу у власність відповідачу земельних ділянок. Крім того, засвідчені розпискою наміри переоформлення з 2005 р. земельних ділянок у зобов`язальних правовідносинах, не мають жодного відношення до спадкових правовідносин. Просив відмовити в задоволені позову. 30.04.2024 року від позивачів через систему «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення, відповідно до яких вони наполягали на тому, що їх батько [PERSON] мав намір продати земельні ділянки, однак договори купівлі-продажу не були укладені, оскільки право [PERSON] на продаж земель було обмежено законом (Земельним кодексом України від 25.10.2001), накладено «мораторій на купівлю та продаж земель сільськогосподарського призначення», як на момент отримання авансу за розпискою від [PERSON] так і на момент виконання обов`язку щодо продажу земельних ділянок та складення заповіту на користь відповідача. 01.07.2021 «мораторій на купівлю та продаж земель сільськогосподарського призначення» скасовано. Однак, [PERSON] та [PERSON] не уклали договори купівлі-продажу земельних ділянок, та кошти по розписці [PERSON] не повернуто. Вважають, що складення заповіту [PERSON] є способом реалізації його бажання продати відповідачу земельні ділянки, який останнім був узгоджений. 30.04.2024 року підготовче провадження закрите та справа призначена до судового розгляду. Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином. В матеріалах справи міститься заява від 09.04.2024 року про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги з урахуванням зміни підстав позову підтримують повністю. Представник позивача [PERSON] адвокат Захарченко І.В. в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. 26.06.2024 року через систему "Електронний суд", подано заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги з урахуванням зміненої підстави позову підтримує повністю. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Турчанов О.В. до суду не з`явились, про час та місце судового розгляду повідомлялись вчасно та належним чином. 26.06.2024 року через систему "Електроннийсуд" представником подано клопотання про розгляд справи без участі сторони відповідача, в задоволені позовних вимог просили відмовити повністю та вирішити питання про скасування заходів забезпечення позову. Оскільки належним чином повідомлені сторони до суду не з`явились та на підготовчому провадженні сторони завершили обмін заявами по суті справи, а також зібрані всі наявні у сторін доказів, суд ухвалив про розгляд справи за відсутності сторін відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації смерті у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), актовий запис №51. Як вбачається з копій свідоцтв про народження покійний [PERSON] батько позивачів - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.10,15,20). Відповідно до свідоцтва про укладання шлюбу [PERSON] 26.06.1982 року уклала шлюб з [PERSON] , після реєстрації шлюбу прізвище дружини « [PERSON] » (а.с.21). Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] за життя на праві власності належали: земельна ділянка сільськогосподарського призначення кадастровий номер 3524081800:02:000:0306, площею 4,91 га, розташована на території Іванівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області; земельна ділянка сільськогосподарського призначення кадастровий номер 3524081800:02:000:0388, площею 6,18 га, розташована на території Іванівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області; земельна ділянка сільськогосподарського призначення кадастровий номер 3524081800:02:000:0047, площею 7,15 га, розташована на території Іванівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області (а.с.24-28, 29-30,31-32). Земельні ділянки з кадастровими номерами 3524081800:02:000:0388, площею 6,18 га та 3524081800:02:000:0306, площею 4,91 га перебувають в оренді ФГ «Омельяненко» строк дії до 15.11.2061, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (а.с.101-102,103-104). Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] в період 2021-2022 роки нараховано та виплачено ФГ «Омельяненко» орендної плати 28 800,00 грн (а.с.109,110,111,112,113,114,115). Як вбачається з копії розписки від 02.10.2003 року [PERSON] отримав від [PERSON] 100 000,00 грн, в рахунок попередньої оплати за продажу земельних ділянок, зобов`язався з 2005 переоформити на [PERSON] земельні ділянки згідно Державного акта серія КР № 25047, площею 6,18 та земельну ділянку згідно Державного акта серія РІ № 347037 площею 4,91 га безкоштовно (а.с.99). Згідно заповіту від 25.05.2021 р. [PERSON] на випадок своєї смерті зробив розпорядження, яким заповів земельні ділянки площею 4,91 та 6,18 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих на території Іванівської сільської ради, Новоукраїнського району Кіровоградської області, належну йому згідно Державних актів на право приватної власності на землю серія Р1 № 347037 (3524081800:02:000:0306), та серії КР № 52047 - [PERSON] , [INFO] . Заповіт посвідчено старостою Рівнянської сільської ради Дорошенко Т.Б., до підписання прочитаний вголос заповідачем [PERSON] , власноручно підписаний ним у її присутності. Особу заповідача встановлено, дієздатність його перевірено. Зареєстровано в реєстрі за № 3 (а.с. 35). Із витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 71283773 від 27.01.2023 року встановлено, що приватним нотаріусом Панчишиною С.С. після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , заведено спадкову справу № 8/2023 (а.с. 33). Спадкову справу заведено на підставі заяв позивачів про прийняття спадщини після смерті їх батька [PERSON] (а.с. 58-79). Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно зі ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться у порядку, встановленому цим Кодексом для посвідчення заповіту і підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги чинності правочину (в тому числі і заповіту), серед яких: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Згідно зі ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до постанови Верховного Суду від 09.06.2022 року по справі №369/1913/17 Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України). Нездійснення цього права не є підставою для його припинення. Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України). Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки. На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування. З аналізу процитованих вище положень закону та судової практики слідує, що відносно заповіту діє презумпція його правомірності як одностороннього правочину та принцип свободи заповіту і поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. За такого, оспорюючи дійсність заповіту, саме позивач має належними достатніми та допустимими доказами спростувати вказану презумпцію та принципи. Натомість суду не надані докази порушення вимог щодо форми чи порядку посвідчення заповіту [PERSON] від 25.05.2021 року. Що ж стосується позиції позивачів щодо невідповідності волевиявлення [PERSON] , яке було ним сформоване у вигляді заповіту, з його дійсною волею, спрямованою на укладення договору купівлі-продажу належних йому земельних ділянок в супереч встановленим законом заборон щодо цього, то не має підстав погодитись з цим. По-перше, як вказано вище, заповіт є одностороннім правочином, який відповідно до ст. 202 ЦК України може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила, тобто для спадкодавця. Натомість договір купівлі-продажу відповідно до ст. 655 ЦК України є двостороннім правочином, який передбачає виникнення обов`язків як у продавця, так і у покупця. При цьому заповіт [PERSON] будь-яких обов`язків особи, на користь якої він складений, не передбачає. Разом з тим, суд погоджується з доводами сторони відповідача, що засвідчені розпискою наміри переоформити з 2005 р. земельних ділянок у зобов`язальних правовідносинах, не мають відношення до спадкових правовідносин. По-друге, якби заповідач [PERSON] дійсно не бажав заповідати належні йому земельні ділянки відповідачу, а бажав продати їх, то з часу складення відповідного заповіту до дня його смерті минув значний проміжок часу, протягом якого спадкодавець мав змогу скасувати чи змінити заповіт. Крім того, [PERSON] після зняття заборони на продаж землі мав змогу укласти відповідний договір купівлі-продажу, якби дійсно бажав цього. Проте спадкодавець протягом тривалого часу свій заповіт не скасував та не змінив, а також не скористався своїм правом на укладення договору купівлі-продажу належної йому землі, що спростовує позицію позивачів про те, що викладене в заповіті від 25.05.2021 року волевиявлення [PERSON] не відповідало його волі. Таким чином позивачами не спростована презумпція правомірності заповіту [PERSON] від 25.05.2021 року як одностороннього правочину, натомість, виходячи з принципу свободи заповіту і поваги до волі заповідача, такий заповіт обов`язковий для спадкоємців [PERSON] . У відповідності до ст.ст. 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст.ст. 76, 77 Цивільного процесуального кодексу України суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог про визнання заповіту недійсним, а тому є всі підстави для відмови у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідно до ч.9 ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Оскільки суд відмовив позивачам у задоволенні позову в повному обсязі, тому при ухваленні рішення суд скасовує заходи забезпечення позову, що містяться в ухвалі судді Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області Русіної А.А. від 10.07.2023 року у вигляді заборони, приватному нотаріусу Кропивницького міського нотаріального округу Панчишиній Світлані Станіславівні до моменту вирішення спору в судовому порядку, видавати свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку, кадастровий номер 3524081800:02:000:0306, площею 4,91 га та земельну ділянку, кадастровий номер 3524081800:02:000:0388, площею 6,18 га, які знаходяться на території Іванівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, суд залишає судові витрати за позивачами. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed