Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що [INFO] померла його дружина [PERSON] . За час шлюбу ними, згідно нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу від 28.10.2005, був придбаний житловий будинок в [ADDRESS] , в якому вони проживали разом і позивач проживає по даний час.Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 73985406 від 20.06.2023р. приватним нотаріусом Галян Г.М. було заведено спадкову справу № 70812938. З даного витягу вбачається, що спадщину по заповіту після смерті дружини прийняв також її син - відповідач [PERSON] . При зверненні до нотаріуса за оформленням спадщини [PERSON] дізнався про існування заповіту дружини на користь [PERSON] .. Даний заповіт був вчинений 11.05.2021 старостою с. Саджавка та с. Кубаївка Коломийської міської ради [PERSON] . Позивач вважає, що даний заповіт є недійсним, оскільки його дружина, [PERSON] , за декілька років до вчинення заповіту почала важко хворіти. У неї були постійні головні болі, запаморочення, безпричинні напади агресії, розлад мовлення, порушення координації рухів, підвищене серцебиття і кров`яний тиск, вона часто втрачала свідомість. Її поведінка була неадекватною, не відповідала обставинам та обстановці, вона не розуміла значення своїх і не могла керувати ними, у зв`язку з чим позивач неодноразово звертався за наданням їй медичної допомоги, вона лікувалась в неврологічному та психіатричному відділенні Коломийської та Надвірнянської ЦРЛ.. Його дружина була безпорадна, не могла доглядати за собою. Позивач готував їй їжу, прав білизну, доглядав за нею, купував ліки, забезпечував всі її побутові потреби. Вони проживали вдвох. Відповідач більше 20 років перебуває за кордоном і взагалі не цікавився життям матері, її здоров`ям, не надавав матері будь-якої допомоги, не провідував в лікарні, не брав участі в її житті. Вважає, що при складенні та посвідченні заповіту [PERSON] за станом здоров`я була неспроможна розуміти значення своїх дій і керувати ними. Окрім того, рукописний текст у заповіті від імені заповідача дослівно "Цей заповіт записано Старостою з моїх слів заповіт до підписання прочитано мною в голос та підписано власноруч" та підпис виконано не [PERSON] , в іншою особою, оскільки позивач добре знає її почерк. В тексті заповіту не має даних про посвідчення та підписання його за участі свідків чи інших осіб, також не має даних про місце його вчинення. Також невідомо чи є у старости повноваження на вчинення нотаріальних дій щодо посвідчення заповіту. У зв`язку із чим позивач просив визнати заповіт недійсним. Представник відповідача адвокат Лейб`юк Б.Б. надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що обґрунтування позовних вимог є безпідставними та не відповідають дійсності, а тому з даною позицією позивача відповідач не згоден. Позивач стверджує, що [PERSON] була неспроможна розуміти значення своїх дій та керуватись ними у зв`язку з тим, що лікувалась в неврологічному та психіатричному відділенні Коломийської та Надвірнянської ЦРЛ, за кілька років до вчинення заповіту почала важко хворіти. Разом з тим, [PERSON] пам`ятала про свого рідного сина, який більше 20-ти років перебуває за кордоном, а також те, що заповіт може посвідчити посадова особа органу місцевого самоврядування, тобто достеменно розуміла про своє волевиявлення щодо майна, яке заповідала. Крім того, заповіт було складено та посвідчено у приміщенні сільської ради села Саджавка за участі [PERSON] та старости села, при цьому [PERSON] не повідомляла про своє волевиявлення позивача, ймовірно в останньої були на те свої причини, що явно не свідчить про її слабоумство чи не розуміння значення своїх дій. При посвідченні заповіту старостою села Саджавка та села Кубаївка Коломийської міської ради [PERSON] останнім встановлено та перевірено дієздатність [PERSON] .. Текст заповіту було особисто прочитано [PERSON] та здійснено власноручний підпис на ньому. Крім того, син [PERSON] та відповідач по справі, на час складання заповіту перебував за межами території України, що виключає будь який незаконний вплив на волевиявлення останньої щодо заповідуваного майна. З приводу твердження позивача про те, що відповідач не цікавився станом здоров`я своєї матері та не надавав будь якої матеріальної допомоги, то на думку [PERSON] останній відкрито вказав неправду. Сам відповідач повідомив, що регулярно надсилав матері через перевізників кошти, дорогу побутову техніку, ліки. Позивачем не наведено жодних обґрунтованих доводів та не надано доказів, які б підтверджували, що [PERSON] на момент складення оспорюваного заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, або, що зміст заповіту не відповідав її дійсній волі та волевиявленню, або хтось в цей момент чи в інший час впливав на її волевиявлення. Похилий вік [PERSON] та пов`язаний з цим стан її здоров`я у спірному випадку жодним чином не вплинув на її здатність усвідомлювати свої дії та її волевиявлення. Просив у задоволенні позову відмовити. Позивач в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав повністю та пояснив, що [PERSON] з жовтня 2022 року тяжко хворіла, була прикута до ліжка, знаходилася в неадекватному стані, навіть його не впізнавала, вважала, що він мертвий, перебувала під наглядом сімейного лікаря. З 2010 року [PERSON] три рази лікувалася в лікарні в неврології. Як вона сама з палицею дійшла до сільської ради складати заповіт - він не знає. В той період його вдома не було, він виїздив на декілька днів до хворого сина в іншу місцевість. Дружина зробила це під тиском відповідача, який їй телефонував. Починаючи з 2005 року позивач займався будинком, робив ремонти, працював посезонно неофіційно, також все лікування дружини було за його рахунок. В [PERSON] було чотири сини, які проживають за кордоном, вони надавали йому кошти на лікування матері по 50 доларів США, чого не вистачало, і ніхто з них не хотів приїздити до матері та лікувати її. Відповідач із матір`ю не проживав 20 років, не був ні в лікарні у неї, навіть на похорон не приїхав. Про заповіт позивач нічого не знав взагалі, йому про нього повідомив відповідач в телефонному режимі та сказав, що всі документи знаходяться у нього і щоб позивач виїжджав із будинку. Ця розмова сталася до спливу 6 місяців з моменту смерті [PERSON] .. Документи з будинку вкрала дружина відповідача, яка їх вивезла спочатку в Чехію, а потім передала представникам відповідача. З приводу крадіжки документів він в правоохоронні органи не звертався. Про те, що дружина приходила у сільську раду складати заповіт, позивачу розповів сільський голова. Просив позов задовольнити. Представник позивача адвокат Потятинник Ю.Р. під час розгляду справи по суті в жодне судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив. Позивач зазначив, що договір про надання правової допомоги з адвокатом він не розривав і наполягав на слуханні справи без участі свого представника. Відповідач в судове засідання не з`явився. Представник відповідача адвокат Лейб`юк Б.Б. в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнав, підтримав наданий до суду відзив на позовну заяву та всі обґрунтування, які в ньому містилися, наголосив на тому, що позивачем не надано доказів, що [PERSON] перебувала в стані, що не розуміла значення своїх дій і керувати ними. І те, що [PERSON] сама свідомо пішла до старости села і склала заповіт на свого сина, а не на якусь незнайому людину, спростовує аргументи позивача. Також зазначив, що більша частина будинку належить саме позивачу: 1/2 частина як такого, що придбаний подружжям під час перебування у шлюбі, та 1/4 частина як обов`язкова частина у спадщині. Просив у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача адвокат Лейб`юк О.В. в судовому засіданні просила у задоволенні позову відмовити та підтримала пояснення представника відповідача [PERSON] .. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Коломийської міської ради староста Саджавського старостинського округу Христан В.В. в судове засідання не з`явився, просив розглянути справу без його участі з огляду на те, що він є мобілізованим, та надав до суду письмові пояснення, які просив взяти до уваги, в яких зазначив, що [PERSON] добре пам`ятала про свого рідного сина, який понад 20-ть років перебуває за кордоном, а також те, що заповіт може посвідчити посадова особа органу місцевого самоврядування, тобто, достеменно розуміла про своє волевиявлення щодо мана, яке заповідала, заповіт було складено у приміщенні сільської ради села Саджавка і про своє волевиявлення вона позивача не повідомляла. Перед посвідченням заповіту ним було встановлено особу [PERSON] та перевірено її дієздатність, роз`яснено останній зміст ст. ст. 1241, 1254, 1307 ЦК України. Текст заповіту було особисто прочитано [PERSON] та здійснено власноручний підпис на ньому. Крім того, [PERSON] особисто знав [PERSON] , з якою вільно спілкувався і був цілком переконаним у її адекватності та розумінні значення своїх дій. Крім того, син [PERSON] та відповідач по справі, на час складання заповіту перебував за межами території України, що виключає будь який незаконний вплив на волевиявлення останньої щодо заповіданого майна. Крім того [PERSON] , як староста села, аж ніяк не зацікавлений у прийнятті [PERSON] рішення про волевиявлення щодо свого майна, в даному випадку заповіту. Щодо порядку складання та форми заповіту, вважає, що були дотримані всі вимоги актів законодавства, які це регуляють, а саме: заповіт складено у письмовій формі, в ньому зазначено місце і час складення заповіту, дата та місце народження заповідача, заповіт особисто підписаний заповідачем і був прочитаний самою заповідачкою. У даному випадку заповідачкою [PERSON] заповіт прочитано особисто, про що зазначено у самому заповіті, а тому посвідчення заповіту здійснювалося без свідків. Враховуючи, що оспорюваний заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми та порядку укладення, особу заповідачки встановлено, підписано нею, зазначено місце складення заповіту, вказано дату й місце його посвідчення, посвідчений уповноваженою на те особою, яка перевірила дієздатність заповідачки і з`ясувала її дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок смерті, просив суд у позові [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, відмовити. Суд, вислухавши пояснення позивача та представників відповідача, допитавши свідків [PERSON] та [PERSON] , вивчивши матеріали справи, дослідивши докази по справі кожен окремо та в їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] в с. Саджавка Коломийського району Івано-Франківської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 11). Позивач є чоловіком померлої, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії серії [NUMBER] (а.с. 12). Згідно із заповітом, посвідченим [PERSON] , старостою села Саджавка та села Кубаївка Коломийської міської ради, [INFO] [PERSON] , [INFO] , на випадок своєї смерті зробила заповітне розпорядження, за яким все її майно, що за законом буде належати їй на день смерті, заповіла сину, [PERSON] , [INFO] (а.с. 8). Вказаний заповіт зареєстровано у Спадковому реєстрі, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 18.09.2023, в якому зазначено, що [INFO] спадщину по заповіту прийняв син померлої - [PERSON] , [INFO] (а.с. 9). Відповідно до довідки Саджавського старостинського округу Коломийської міської ради № 275 від 16.10.2023, [PERSON] на день своєї смерті проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , за цією адресою також біли зареєстровані: чоловік [PERSON] , син [PERSON] та син [PERSON] (а.с. 10). 28.10.2005 року договором купівлі-продажу домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , який посвідчено [PERSON] , приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Івано-Франківської області, підтверджується купівля даного домоволодіння [PERSON] (а.с. 13). Відповідно до виписки № 6067 із медичної карти стаціонарного хворого, [PERSON] з 21.05.2019 по 07.06.2019 перебувала на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні КНП "Коломийська центральна районна лікарня" КМР з діагнозом гострий церебральний ішемічний інсульт в лівій гемісфері головного мозку, дисциркуляторна енцефалопатія III ст. змішаного ґенезу з п/органічним синдромом, гіпертонічна хвороба III ст., виписана з частковим покращенням на подальше амбулаторне лікування під нагляд д/терапевта (а.с.14). 03.02.2023 [PERSON] зверталася до амбулаторії загальної практики сімейної медицини № 8 с. Саджавка, де лікарем було діагностовано інсульт/порушення мозкового кровообігу, інфаркт мозку (а.с. 15). 14.02.2023 [PERSON] зверталася до амбулаторії загальної практики сімейної медицини № 8 с. Саджавка, де лікарем було діагностовано хронічна виразка шкіри; варикозне розширення вен нижніх кінцівок з виразкою та запаленням; післяопераційні нагноєні рани в верхній третині стегна, трофічна виразка правої гомілки, пролежень (а.с. 17). 14.03.2023 [PERSON] зверталася до амбулаторії загальної практики сімейної медицини № 8 с. Саджавка, де лікарем було діагностовано інші симптоми/скарги ССС, неспецифічне зниження кров`яного тиску (а.с. 16). До КНП "Надвірнянська центральна районна лікарня" Надвірнянської міської ради [PERSON] за медичною допомогою не зверталася, на "Д" обліку у психіатра та нарколога не перебувала (а.с.76). Головним управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області було надано докази про одержання пенсії [PERSON] та [PERSON] (а.с. 79-87). Згідно інформації КНП "Коломийська центральна районна лікарня" Коломийської міської ради [PERSON] за медичною допомогою в СП "Поліклініка" не зверталася, на диспансерному обліку в наркологічному та психіатричному кабінетах та не перебувала (а.с. 94, 101). Із виписного епікризу із медичної карти № 42 стаціонарного хворого вбачається, що [PERSON] знаходилася на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні КНП "Коломийська центральна районна лікарня" КМР з 02.01.2023 по 24.01.2023 з діагнозом Г. артеріальний тромбоз правої і лівої стегнової артерії. Проведено операції. Хвору виписано на лікування до хірурга, невропатолога п-ки і спостереження сімейного лікаря (а.с. 117). Із виписного епікризу із медичної карти № 714 стаціонарного хворого вбачається, що [PERSON] знаходилася на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні КНП "Коломийська центральна районна лікарня" КМР з 26.01.2023 по 30.01.2023 з діагнозом нагноєння п/о ран обох кінцівок. ІХС. Дифузний та вогнищевий кардіосклероз, перманентна миготлива аритмія. ХСН II А ФК III. Гіпертонічна хвороба III ст. ст.2, ризик 4 (дуже високий). Стан після ТРМК. Проведена операція. Хвору виписано на лікування до хірурга, невропатолога п-ки і спостереження сімейного лікаря (а.с. 116). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює в ЦНАПі на посаді адміністратора. Бачила, що [PERSON] приходила в адмінбудівлю, при цьому вона була усміхнена, спокійна, завжди знала мету відвідування аднімбудівлі. В останній раз вона цілеспрямовано приходила до старости. Свідок ходить повз будинок [PERSON] , постійно бачила [PERSON] , яка перебувала на вулиці біля хвіртки, інколи сиділа на лавочці, при цьому поводилася цілком нормально, завжди віталася, підстав вважати її неадекватною не було. [PERSON] вона бачила в період з 2021 року-початок 2022 року. Які у [PERSON] були відносини з чоловіком та з синами - вона не знає. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що працює сімейним лікарем з 2018 року, [PERSON] зверталася на прийом з приводу бронхообструктивних та серцевих захворювань, казала, що в неї був інсульт. До 2022 року пацієнтка самостійно приходила до лікарні, її психоемоційний стан був у нормі, вона розповідала, що була за кордоном у сина, там консультувалась у лікаря з приводу проблем із ногами, навіть приносила і показувала ліки, які вона там приймала. З 2022 року (з якого саме місяця, не пам`ятає) [PERSON] вже була нетранспортабельна, після операції були загноєння, пролежні, свідок робила їй перев`язки. У хворої були проблеми із суди нами нижніх кінцівок і саме з приводу цього її оперували. Операція була до 08.03.2023. Коли свідок приходила до Жураківської, вона вже була не при пам`яті. Під час відвідувань [PERSON] особисто їй казав, що з лікуванням їм матеріально допомагає син [PERSON] .. За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України). Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Згідно з частинами першою, другою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Як зазначено Верховним Судом у постанові від 13 січня 2021 року у справі №242/61/19, недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу. Оскільки у частині першій статті 225 ЦК України вживається термін «момент» вчинення правочину, то в разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, оскільки психічний стан особи може змінюватись. Висновок про недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи у справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, інші докази (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, у постановах Верховного Суду: від 14 листопада 2018 року у справі № 359/3849/14-ц (провадження № 61-5896св18),від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19), від 27 жовтня 2021 року у справі № 182/6521/16 (провадження № 61-1461св21), від 10 листопада 2021 року у справі № 212/1409/18 (провадження № 61-9053св21). Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19). Крім того, як зазначено Верховним Судом у постанові від 01 червня 2023 року у справі № 696/220/21: «Норми статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15. Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження №61-7835сво19) вказав, що висновок судово-психіатричної експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була особа в конкретний момент вчинення правочину здатною розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14». При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Отже, для визначення стану особи, яка у момент вчинення правочину не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними на момент укладення правочину, суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Висновок експертизи підлягає оцінці в сукупності з іншими доказами. Разом із позовною заявою позивачем було прикладено клопотання про призначення посмертної судової психіатричної експертизи. Проте, в підготовчому засіданні 29.02.2024 представник позивача відмовився від цього клопотання. Його позицію в судовому засіданні підтримав позивач. Отже, належних та допустимих доказів, які підтверджують доводи сторони позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину (посвідчення заповіту) [PERSON] не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними стороною позивача в ході розгляду справи не надано, а фактично підстави позовних вимог [PERSON] базуються на його суб`єктивних припущеннях, оскільки іншими доказами позиція позивача була спростована, а саме: показами свідків в судовому засідання, які засвідчили, що на період складення заповіту [PERSON] цілком розуміла значення своїх дій і в неадекватному стані не перебувала, інформацією з лікарень, що [PERSON] не перебувала на обліку у лікаря психіатра. Посилання позивача на те, що рукописний текст у заповіті від імені заповідача дослівно "Цей заповіт записано Старостою з моїх слів заповіт до підписання прочитано мною в голос та підписано власноруч" та підпис виконано не [PERSON] , а іншою особою, оскільки позивач добре знає її почерк, також не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Позивач клопотання про призначення почеркознавчої експертизи не заявляв, будь-яких інших доказів на підтвердження цієї обставини суду не надав. Відповідно до п.1.2. розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 11.11.2011 № 3306/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 р. за № 1298/20036, нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач ставить під сумнів повноваження особи, яка посвідчила заповіт, на його посвідчення. Проте, в судовому засіданні позивач не заявляв клопотання про витребування повноважень старости села Саджавка та села Кубаївка Коломийської міської ради [PERSON] на посвідчення заповіту. При цьому, позивачем до позовної заяви прикладено адвокатський запит адвоката Потятинника Ю.Р. старості Саджавського старостинського округу Коломийської міської ради, в якій просив надати належно завірену копію заповіту гр. [PERSON] , яка проживала в [ADDRESS] (померла [INFO] ) посвідченого у Саджавському старостинському окрузі 11.05.2021, реєстраційний номер 1-29, та належно завірені копії матеріалів посвідчення даного заповіту (а.с.19), однак зазначеним запитом адвокат також не просить надати інформацію щодо повноважень старости на посвідчення заповітів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови у позові покладаються на позивача. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed