Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-27 00:00:00

Позивачка звернулась у суд з даним позовом, в якому просить визнати, що її вимушене переселення та її дітей в квітні 2014 року з окупованої та незаконно анексованої Автономної Республіки Крим відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією території АРК та м. Севастополя, та стягнути з Російської Федерації в її користь та користь її дітей по 1470206 грн. відшкодування моральної шкоди, що за офіційним курсом Національного банку України на день звернення до суду складає по 35000 євро. В \~обґрунтування позову\~послалась на\~те,\~що \~вона народилась\~вс. Мирному, Сімферопольського району АРК. До 09.04.2014р разом з чоловіком [PERSON] [INFO] та дітьми: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , проживали за адресою: [ADDRESS] . Негативні наслідки збройної агресії РФ проти України, окупація та незаконна анексія, прояви насильства та порушення прав людини на окупованій території України призвели її до неможливості проживання за адресою своєї реєстрації в АРК. Внаслідок чого, вимушена покинуту своє житло та переміститись разом з чоловіком до Львівської області в м. Червоноград. Збройною агресією РФ та АРК і м. Севастополя їй завдано істотної моральної шкоди. Вона полягає в душевних стражданнях та переживаннях, що зазнала в зв?язку з протиправними агресивними діями РФ, у приниженні її честі та гідності громадянина України, вимушеними координальними змінами у способі звичного нормального життя, вимушеним переселенням з домівки, зміною роду занять, переживанням за своїх близьких. Вказала, що до лютого 2014р. її сімейне життя в АРК не відрізнялось від життя людей в інших областях України. Сім?єю мали налагоджений побут, стосунки з іншими людьми, нормально жили, працювали, виховували дітей. Проте, з кінця лютого 2014р гуманітарна та соціально-політична ситуація радикально змінилась та стала погіршуватись. У результаті збройної агресії та окупації РФ території АРК та м. Севастополя її сім?я втратила житло, роками нажите майно, налагоджений побут, сталі соціальні зв?язки, медичне обслуговування, роботу, можливість проживання в своїй державі. Як наслідок, вона з сім`єю остаточно залишили тимчасово окуповану територію АРК та перемістились до Сокальського району с. Комарів, а згодом переїхали в м. Червоноград Львівської області. Ухвалою від 04.01.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі. 22.03.2024 позивач подала заяву про розгляд підготовчого судового засідання у її відсутності, зазначила, що позовні вимоги підтримує. 22.03.2024 у справі проведено підготовче судове засідання, підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду. 10.05.2024 позивач подала заяву здійснювати розгляд справи у її відсутності, вказала, що позовні вимоги підтримує. Відповідач належно\~повідомлявся про\~дату,\~час та\~місце розгляду\~справи,\~зокрема через оголошення на\~офіційному веб-порталі\~судової влади\~України,\~підтвердження чого\~міститься в\~матеріалах справи. Однак представник відповідача у судові засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв, клопотань та відзиву не подав. Враховуючи, що в справі наявно достатньо матеріалів, які свідчать про права і взаємовідносини сторін, суд вважає, що заслуховувати їх особисті пояснення потреби немає, а тому розгляд справи слід провести у відсутності сторін та відповідно до ст.247 ЦПК України, без фіксування судового процесу. Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Розгляд справи призначався на 19.06.2024, повне судове рішення в порядку ч.6 ст.259 ЦПК України складено 28.06.2024. Як передбачено ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, суд ухвалив здійснити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Оцінивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Згідно із копією паспорта позивача [PERSON] , народилась [INFO] в с. Мирне, Сімферопольського району АРК (а.с.12). У позивача двоє дітей: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 21, 24). Відповідно до свідоцтва про шлюб, чоловіком позивача є [PERSON] , [INFO] , який є учасником бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням (а.с. 15, 18). В м. Червонограді Львівської області позивача, її чоловіка та дітей взято на облік як внутрішньо переміщених осіб, що підтверджується довідками від 02.05.2018, 02.04.2019, згідно з якими, останні зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , та фактично проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14, 23, 26). В квітні 2014 року внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території Автономної Республіки Крим вона змушена була покинути з дітьми місце проживання, побоюючись за своє життя та здоров`я, та вимушено переміститись спочатку у с. Комарів, Сокальського району, а згодом в м. Червоноград, Львівської області. В силу ст. 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій. Аналізуючи наведені обставини та докази у справі, суд прийшов до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України (що є і загальновідомими фактами, а тому не підлягають доказуванню також і за нормами ч.2 ст.61 ЦПК України), стала окупація частини території України, в т.ч. Автономна Республіка Крим, де проживала позивач. Згідно із ч.2 ст.2\~ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення. Як передбачено ч.1 ст. 4 вказаного Закону факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково крім випадків, передбачених ст. 12 цього Закону. Згідно із ч.2 ст. 4 цього Закону підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в ст. 1 цього Закону, на момент їх виникнення. Відповідно до ст. 9 цього Закону внутрішньо переміщена особа має й інші, окрім визначених вказаною нормою, права, визначені Конституцією та законами України. Згідно із ч.ч.5,9 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і\~звичаї війни\~на суходоліта додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв\~міжнародних збройних\~конфліктів(Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Відповідно до висновків Верховного Суду, висловлених у постанові від 14.03.2018 у справі № 363/2981/16-ц, аналогічно слідує, що відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладено на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. При цьому дії Російської Федерації на території Автономної Республіки Крим щодо тимчасової окупації грубо порушують принципи та норми міжнародного права, вчинені нею як державою-агресором та окупантом, що виключає застосування до неї судового імунітету та допускає можливість пред`явлення позову про відшкодування завданої особі внаслідок цього немайнової шкоди. Згідно зі ст.\~1\~Закону України\~"Про\~забезпечення прав\~і свобод\~громадян та\~правовий режим\~на тимчасово\~окупованій території\~України"\~№1207-VІІ\~від 15\~квітня 2014\~року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України\~"Про\~внесення змін\~до деяких\~законів України\~щодо визначення\~дати початку\~тимчасової окупації"\~від 15\~вересня 2015\~року №685-VІІІ Автономну Республіку Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року. Відповідно до Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», схваленої Постановою Верховної Ради України від 21.04.2015№ 337-VІІІ, збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20.02.2014 шляхом збройного захоплення та воєнної окупації Автономної Республіки Крим як невід`ємної частини України. Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 р. проголошенням контрольованими, керованими і фінансованими спецслужбами Російської Федерації озброєними бандитськими формуваннями створення «Донецької народної республіки» та «Луганської народної республіки» з подальшими бойовими діями терористів та наступним масовим вторгненням у серпні 2014 року на територію Донецьких та Луганських областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації. Зверненням до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 р. № 129- VІІІ, Верховна Рада України повідомила про воєнну агресію з боку Російської Федерації, об`єктом якої вона залишається, серед іншого через забезпечення і підтримку терористичних атак, та про невиконання Росією своїх зобов`язань щодо дотримання загальновизнаних норм міжнародного права і вже досягнутих домовленостей попри злагоджені дипломатичні зусилля у різних форматах. За правилами ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Фактичні обставини справи та викладені норми права свідчать, що встановлення факту, що має юридичне значення, щодо вимушеного переселення позивачки з окупованої території АРК відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією, можливе лише у судовому порядку. Від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав заявника. Стосовно обставин, що зумовили вимушене переселення позивачки з окупованої Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим, то суд виходить з того, що остання є громадянином України, до початку окупації проживала і була зареєстрована на території АРК, як повноправний громадянин своєї країни, мала власне майно, налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Проте наведені обставини призвели до неможливості подальшого проживання там, а тому в квітні 2014 року внаслідок окупаційних дій Російської Федерації проти України була змушена переїхати до м. Червонограда Львівської області, залишивши житло у АРК, змінивши власний побут та спосіб життя. Позивачка переселилась з окупованої території задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободи, насильницькій втраті громадянства, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист у результаті збройної агресії Російської Федерації. Встановити такий юридичний факт позивачці потрібно для визначення її статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, нормами національного законодавства, іншими нормами міжнародного права. Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди судом встановлено наступне. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8\~Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ст.22\~ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Як передбачено ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) №4 від 31.03.95 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. \~\~ За змістом ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: в т.ч. у випадках, встановлених законом. При вирішенні вимог позивача, суд також застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), згідно якого вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами. Згідно з ч. ч. 2, 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру право-порушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до вимог "Правила суду - компенсація шкоди", які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п.п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення. В ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, можна зробити висновок, що Європейський суд з прав людини, затвердивши "Правила суду - компенсація шкоди", виходив із того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених в Європейській Конвенції, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер. Внаслідок збройної агресії Російської Федерації, позивачка та її сім`я втратила житло, налагоджений побут, сталі довготривалі соціальні зв`язки, безпосередній зв`язок із рідною землею. Також вона втратила фактичний зв`язок із своїм житлом, як об`єктом приватної власності, та можливість контролювати свою власність, позбавлена можливості користуватись своїм майном. Вона була змушена розпочинати життя в новому місці, шукати нове житло, налагоджувати новий побут та нові соціальні зв`язки, шукати роботу, пристосовуватись до нових реалій. В зв`язку з цим вона змушена була вживати додаткових заходів для організації свого життя. Ці обставини викликали у неї відчуття страху та безпорадності, невпевненості в майбутньому, емоційної подавленості, пригніченості. При цьому були порушені права позивачки, встановлені міжнародними договорами, ратифікованими Україною, Конституцією і законами України, зокрема право власності, право на вільний вибір місця проживання, на недоторканість житла, на повагу до особистого життя, честі і гідності Вказане спричинило і продовжує спричиняти їй сильні та глибокі душевні страждання. Враховуючи триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивачки, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно неї. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачці моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог позивачів по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду в сумі по 35 000 Євро позивачці та її дітям, вона довела суду, що через власний душевний біль, страждання через втрату майна, доходів, порушення нормальних життєвих зв`язків, порушення стосунків з оточуючими людьми, які вона відчуває, що свідчить про наявність підстав для задоволення її вимог в повному обсязі, у зв`язку з встановленим в судовому порядку фактом порушення відповідачем основоположних прав людини в Україні, що є справедливою компенсацією з агресора - Російської Федерації, на користь позивача та її дітей. Крім цього, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України та відповідно окупацію частини території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, п. 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Феде-рація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її май-ну. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст.2 Статуту ООН, а тому, на думку суду є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст.8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Таким чином, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір. Згідно із п.1 ч.2 ст.4 який згідно із за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою справляється судовий збір, який становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову становить 4410618 грн., то 1% від даної суми 44106,18 грн. На підставі ст. 27, 55 Конституції України, ст. 2, 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п. 3 ст. 2 Міжнародного Пакту про громадянські і політичні права, ст. ст. 11, 16, 22, 23, 1167, 1168 ЦК України,

Outcome: approved