Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-30 00:00:00

02 квітня 2024 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 28.05.2024 року позивач просить: стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 01 січня 2024 року по 28 травня 2024 року включно в розмірі 159 164,64 грн. Вимоги позову обґрунтовані тим, що рішенням суду позивача поновлено на посаді, проте відповідач без поважних причин не виконує його, а тому у відповідності до положень ст.236 КЗпП України має сплатити середній заробіток. 25.04.2024 року до суду надійшов відзив відповідача на заявлені вимоги в якому уповноважений представник просить відмовити в задоволенні заявлених вимог на тій підставі, що контракт, укладений з позивачем, закінчився 13.02.2017 року, а тому відсутні будь-які підстави для нарахування середнього заробітку за невиконання рішення суду про поновлення його на посаді. На даний час поновлення позивача на посаді неможливе з тієї ж підстави - закінчення строку контракту. Крім того, до повноважень відповідача не відноситься видача наказу про поновлення позивача на посаді, оскільки за умовами контракту у позивача виникли правовідносини не з відповідачем, а з Міністерством інфраструктури України строком до 13.02.2017 року. 14.05.2024 року до суду надійшла відповідь на відзив в якій представник позивача наполягає на задоволенні заявлених вимог з підстав, викладених в позовній заяві. Також представник зазначає, що закінчення терміну дії контракту не звільняє відповідача від обов`язку виконати рішення суду. Заперечення на відповідь на відзив до суду не надходили. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог підтримала та просила задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти задоволення заявлених вимог з підстав, викладених у відзиві. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього кодексу, тобто тягар доказування покладається на сторін цивільно-правового спору. Вислухавши представників сторін, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог за наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 08.07.2016 року Шевченківським районним судом м.Києва проголошено рішення у справі за позовом [PERSON] до Кабінету Міністрів України, Міністерства інфраструктури України, Державної адміністрації залізничного транспорту України, Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця», Голови комісії з реорганізації у зв`язку із злиттям Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» [PERSON] , про визнання незаконними розпорядження, наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання не чинити перешкод, яким позовні вимоги задоволено частково, визнано незаконним розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 244-р «Про звільнення [PERSON] з посади начальника державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця»; визнано незаконним наказ Міністерства інфраструктури України від 26 березня 2015 року № 44-о «Про припинення дії контракту з [PERSON] »; поновлено [PERSON] на посаді начальника Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» з 25 березня 2015 року на умовах, визначених Контрактом № 5-IV від 13 лютого 2012 року, укладеного між Міністерством інфраструктури України та [PERSON] та Додатковими Угодами до Контракту № 5-IV від 13 лютого 2012 року; стягнуто із Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» на користь [PERSON] кошти у розмірі 444 396 (чотириста сорок чотири тисячі триста дев`яносто шість) гривень 63 коп. (сума зазначена без утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів), з індексацією; визнано незаконним наказ Міністерства інфраструктури України від 24 березня 2015 року № 99 «Про голову комісії з реорганізації Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» (код згідно з ЄДРПОУ 04713033). У задоволенні позовних вимог в частині щодо заборони Голові комісії з реорганізації у зв`язку із злиттям Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» [PERSON] чинити перешкоди [PERSON] при виконанні ним обов`язків голови комісії з реорганізації у зв`язку із злиттям Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» та в частині щодо Державної адміністрації залізничного транспорту України - відмовлено. Також судом допущено негайне виконання рішення суду в частині щодо поновлення [PERSON] на посаді начальника Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» з 25 березня 2015 року та в частині щодо присудження виплати заробітної плати у межах платежу за один місяць. Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 12.09.2016 року рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 08.07.2016 року в частині визнання незаконним наказу Міністерства інфраструктури України від 24 березня 2015 року № 99 «Про голову комісії з реорганізації Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» (код згідно з ЄДРПОУ 04713033) скасовано та в цій частині прийнято нове рішення про відмову в задоволенні позову. В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м.Києва залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2016 року рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 08.07.2016 року у частині, яка не скасована апеляційним судом, та рішення Апеляційного суду м.Києва від 12.09.2016 року залишено без змін. 18.07.2016 року Шевченківським районним судом м.Києва на виконання рішення суду в частині негайного виконання рішення про поновлення на посаді [PERSON] було видано виконавчий лист, як зазначено у виконавчому листі, боржником є ДТГО «ПЗЗ», яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Постановою старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Мілоцького О.Л. від 04.08.2016 року на підставі статей 21, 23, п.4 ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» відмовлено у відкритті виконавчого провадження за виконавчим листом виданим 18.07.2016 року на виконання рішення суду від 08.07.2016 року в частині поновлення [PERSON] на посаді на тій підставі, що відповідно до ст.21 Закону України «Про виконавче провадження» виконання вказаного виконавчого листа має здійснюватися відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. [PERSON] , не погоджуючись із зазначеною постановою оскаржив її до суду. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 16.09.2016 року визнано неправомірною та скасовано постанову старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві Мілоцького Олега Леонідовича від 04.08.2016 року про відмову у відкритті виконавчого провадження (ВП №51740746). Ухвала набрала законної сили. Представники сторін не надали суду доказів щодо виконавчого провадження та примусового виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді. В той же час представники сторін пояснили, що рішення суду в частині поновлення позивача на посаді не виконано. Відповідно до ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 14 ЦПК України). Відповідно до ст. 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Згідно ч. 5 ст. 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню. У пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. При цьому працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Отже аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок, а не право роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після проголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися і фактично допустити його до виконання своїх попередніх обов`язків. Статтею 236 КЗпП встановлено, що в разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Таким чином, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, в разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати фактичного поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період. Так як позивача не було поновлено на посаді, він звертався до Шевченківського районного суду м.Києва з позовами про стягнення середнього заробітку на підставі положень статті 236 КЗпП України. Так, 02.08.2017р. рішенням Шевченківського районного суду м. Києва позовні вимоги [PERSON] до Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток в сумі 285 005, 93 грн. Вказаним рішенням суду середній заробіток стягнуто з відповідача по 02.08.2017р. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21.09.2017р. вказане рішення суду залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 11.09.2019р. рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02.08.2017р. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21.09.2017р. змінено, зокрема, розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду стягнуто в розмірі 167 195, 66 грн. В подальшому, 29.05.2018р. рішенням Шевченківського районного суду м.Києва, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 31.10.2018р., позовні вимоги [PERSON] до Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за період з 03.08.2017 по 23.03.2018 в сумі 206 930, 28 грн. 26.03.2019р. рішенням Шевченківського районного суду м. Києва, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 31.10.2018р., позовні вимоги [PERSON] до Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за період з 24.03.2018р. по 26.03.2019р. в сумі 327 845, 08 грн. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21.01.2020р. стягнуто з Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-західна залізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 27 березня 2019 року по 06 вересня 2019 року в сумі 146 328, 90 грн. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 12.05.2021р. у справі №761/714/21 стягнуто з Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-західна залізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за затримку виконання рішення про поновлення на роботі за період з 07.09.2019р. по 31.12.2019р. в сумі 118 629,72 грн. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18.02.2022р. у справі №761/24805/21 стягнуто з Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-західна залізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за затримку виконання рішення про поновлення на роботі за період з 01.01.2020р. по 30.06.2020р. у розмірі 180 928 грн. 92 коп. Рішенням Шевченківського районного суд ум. Києва від 31.10.2022р. позовні вимоги [PERSON] до ДТГО «Південно-Західна залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду залишено без задоволення. Постановою Київського апеляційного суду від 07.06.2023р. вказане рішення суду скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за затримку виконання рішення про поновлення на роботі за період з 01.07.2020р. по 31.12.2020р. у розмірі 191 518,21 грн. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 28.12.2023 року (справа №761/33971/23) стягнуто з ДТГО «Південно-Західна залізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за затримку виконання рішення про поновлення на роботі за період з 01.01.2021р. по 31.08.2021р. в сумі 243 581,37 грн. Рішення набрало законної сили. Вказаними вище рішеннями встановлено, що рішення суду від 08.07.2016 року в частині поновлення позивача на посаді не виконується відповідачем без поважних причин. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В судовому засіданні представник відповідача пояснила, що рішення суду не виконане з поважних причин, зокрема, термін дії контракту закінчився, тому позивача не може бути поновлено на посаді, та відповідно не може бути виплачено середній заробіток після 13.02.2017 року. Під час розгляду справи не було отримано доказів, які б свідчили про поновлення позивача на посаді на виконання рішення суду, яке набрало чинності. Крім того, представник відповідача не надала доказів, що контракт було припинено у спосіб, передбачений його положеннями та положеннями діючого законодавства. Доводи відповідача про те, що Залізниця не має повноваження видавати наказ про поновлення позивача на роботі, так як контракт № 5-IV від 13 лютого 2012 року, на умовах якого позивача мають поновити на роботі, укладений між Міністерством інфраструктури України, в особі Віце-прем`єр-міністра України - Міністра інфраструктури України та позивачем є безпідставними з огляду на таке. Трудові правовідносини між Позивачем і Відповідачем виникли на підставі укладеного 13 лютого 2012 року контракту, а саме - ДТГО «Південно-Західна залізниця», що належить до державної власності, а не з органом, уповноваженим на укладення такого контракту (Міністерство інфраструктури України). Оплата праці та матеріальне забезпечення керівника підприємства визначаються у контракті, проводяться за рахунок коштів підприємства (п.4 Постанови). Встановлена процедура укладення контрактної форми трудового договору для всіх керівників підприємств, установ та організацій, що належать до державної власності (за винятком тих керівників державних підприємств, які призначаються (обираються) на посаду за результатами конкурсного відбору, проведеного відповідно до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №777). На підставі укладеного контракту виникають трудові правовідносини між керівником, як працівником, та відповідним підприємством, установою та організацією, що належить до державної власності, а не з органом, уповноваженим на укладення такого контракту. Разом з тим, як вже було досліджено та встановлено попередніми судовими рішеннями, які розглядали спір між тими ж сторонами та з того самого предмету спору (лише інший період), закінчення дії Контракту в даному випадку не звільняє роботодавця від обов`язку виконання рішення суду про поновлення особи на роботі. Так як, знаючи, що існує рішення суду, яке набрало законної сили про поновлення [PERSON] на посаді, та закінчення терміну дії контракту ні відповідач, ні Міністерство інфраструктури України, як сторона контракту не вчинила дій по його припиненню, позивач не поновлений на посаді без поважних причин, тому суд приходить до висновку про нарахування середнього заробітку за час невиконання рішення суду за період з 01.01.2024 року по 28 травня 2024 року, згідно із заявленими вимогами. Належить відмітити, що норма статті 236 КЗпП України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі в разі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, зокрема пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказує на його бажання бути поновленим на роботі. Суд звертає увагу на те, що наведений обов`язок виплатити поновленій на посаді особі середній заробіток за час вимушеного прогулу не залежить від обставин та причин невиконання судового рішення про поновлення такої особи на посаді. Аналіз правових норм чинного законодавства, дає підстави для висновку, що рішення судів про поновлення на роботі є обов`язковими та виконуються негайно з часу його оголошення (набрання законної сили), чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави. Подібний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 30 квітня 2020 року у справі №524/9275/17 (адміністративне провадження № К/9901/55019/18). Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 4 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до ст.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно з довідкою від 19.10.2023р. № Н-11/46, середньогодинна заробітна плата позивача становить 185,94 гривень. За розрахунком представника позивача, який було перевірено судом середній заробіток позивача за період з 01.01.2024р. по 28 травня 2024 року становить 159 164,64 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати. Одночасно позивачем у позовній заяві заявлено клопотання про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 11 250,00 грн. У відзиві представник відповідача просила відмовити в задоволенні вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу з підстав, що визначена вартість є завищеною, не співмірною із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг). В разі задоволення даної заяви просили з врахуванням неспівмірності вказаних витрат, ураховуючи предмет спору, ціну позову, необхідність та розумність витрат, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу до 1 000,00 грн. За правилами ст. ст. 133, 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Верховний Суд у додатковій постанові у справі № 201/14495/16-ц від 30.09.2020р., провадження №61-22962св19, зазначив, що підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, її розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. ЄСПЛ у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. З матеріалів справи вбачається, що 14.02.2023р. між адвокатом Клим`юк О.С. та [PERSON] укладено договір №14/02/2023 про надання правових (правничих) послуг, предметом якого є надання правничої допомоги. Додатковою угодою № 4 від 01.03.2023р. до договору від 14.02.2023р. №14/02/2023 сторонами погоджено комплекс правничих послуг, зокрема, зі складання позовної заяви за даною цивільною справою. При цьому, факт надання професійної правничої допомоги за договором від 14.02.2023р. №14/02/2023 підтверджується актом від 25.03.2024р. № 1 про надання правових (правничих послуг до договору про надання правових (правничих) послуг від 14.02.2023р. №14/02/2023 (додаткова угода № 4 від 01.03.2024), за яким загальна вартість наданих адвокатом правових послуг в суді першої інстанції становить 11 250,00 грн. Таким чином, враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг та значення справи для сторін, заяву відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу, складність справи та обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціну позову та значенням справи для сторони, в тому числі вплив вирішення справи на репутацію сторони, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 7 000, 00 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved