Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] в якому просив солідарно стягнути з відповідачів суму заборгованості у розмірі 4424336,16 грн. з них: 2106704,52 грн. сума основного боргу, штраф у розмірі 100,00 грн. за несвоєчасне повернення позики, пеня за несвоєчасне повернення позики у розмірі 1976765,77 грн., 3% річних у розмірі 140865,87 грн., моральну шкоду у розмірі 200000 грн. та судові витрати по оплаті судового збору. Позов обґрунтовує тим, що 15.09.2021 року між сторонами у справі укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Перчеклій І.М. за реєстровим №1920, за яким передано у власність позичальника грошові кошти у сумі 1741460,40 грн., що еквівалентно 55350,00 Євро за курсом НБУ на день укладання цього договору. Відповідно до п.1 Договору позики кінцевий строк повернення відповідачем коштів становив 30.03.2022 року. Пунктом 2 Договору позики визначено, що позика вважається повернутою після передання позикодавцеві й отримання ним грошових коштів у сумі 55350,00 Євро по курсу НБУ на день проведення розрахунку в повному обсязі. Пунктом 3 Договору позики визначено, що позичальник має право повернути позичену грошову суму частками і раніше строку зазначеного у пункті 1 договору, а позикодавець зобов`язується прийняти борг частками, а також раніше строку, передбаченого цим договором. У цьому випадку сума, що підлягає сплаті визначається за офіційним курсом НБУ на день проведення розрахунку. Пунктом 5 Договору позики визначено, що у випадку невиконання або неналежного виконання однією із сторін зобов`язань за цим Договором, несумлінна сторона зобов`язана відшкодувати іншій стороні збитки, заподіяні таким невиконанням. При порушенні строків повернення позики, зазначених у пункті 2 цього Договору позичальник сплачує штраф позикодавцю у розмірі 100,00 грн., а також пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вчасно неповернутих сум позики за кожний день прострочення. Факт отримання позики підтверджується, тим, що позичальник своїм підписом під цим договором підтвердив факт отримання грошових коштів в повному обсязі (п. 1 Договору) та зазначений договір був вчинений за письмовою згодою дружини відповідача [PERSON] (п. 8 Договору). Позивач звертає увагу, що відповідачі умови договору позики не виконали у повному обсязі, позику в строк до 30 березня 2022 року не повернули. Між тим, 31 серпня 2023 року відповідачі частково повернули 5560,00 Євро позичальнику. Вважає, що оскільки позика не повернута, стягненню підлягає сума у гривнях, яка визначається еквівалентно за курсом продажу Євро в НБУ на день звернення до суду (42,3118 грн. 1 Євро), що становить 55350,00 5560,00 = 49790 Євро, що становить 2106704,52 грн. Окрім цього, позивач, просить стягнути з відповідача штраф у розмірі 100,00 грн. за несвоєчасне повернення позики, пеню за несвоєчасне повернення позики у розмірі 1976765,77 грн., 3% річних у розмірі 140865,87 грн., згідно розрахунку проведеного до 24.04.2024 та доданого до позову, а також моральну шкоду у розмірі 200000 грн. При розгляді справи представник позивача адвокат Сафоніков А.П. позов підтримав повністю та просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] позов визнав повністю, не заперечував проти задоволення позовних вимог. Окрім цього, у заяві від 10.06.2024 зазначив, що борг позивачу повернув в сумі 5560,00 Євро у 2023 році. Відповідач [PERSON] про час та місце про час та місце судового розгляду повідомлена в установленому законом порядку, зокрема, через свого представника адвоката Піскуна О.В., у відзиві на позов заборгованість за Договором позики не заперечувала, проте із посиланням на п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України штрафні санкції вважала необґрунтованими (а.с.30-32, 36, 44). При розгляді справи представник відповідача [PERSON] адвокат Піскун О.В. твердження відповідача у відзиві на позов підтримав, просив суд застосувати п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, вважаючи, що через режим воєнного стану введеного в Україні штрафні санкції не нараховуються. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Положеннями ч.1 ст. 13, ч.2 ст. 264 ЦПК України \~визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч.1, 7\~ ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Щодо заяви відповідача [PERSON] про визнання ним позову у повному обсязі, то суд зазначає, що приписами ч.1, 4 ст.206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. При цьому у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно із ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже, визнання обставин, які не підлягають доказуванню, можливе, зокрема, за умов:\~визнання їх усіма учасниками справи\~та відсутності в суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин. Відповідач по справі [PERSON] та її представник заперечують проти задоволення позову із посиланням на положення п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України вважаючи штрафні санкції за договором позики необґрунтованими, що унеможливлює застосування приписів ч.1 ст.206 ЦПК України, тому суд розглядає позов на підставі та в межах заявлених позивачем [PERSON] вимог. 15.09.2021\~року між\~ [PERSON] \~(позикодавець)\~та [PERSON] \~(позичальник)\~за письмовою\~згодою його\~дружини [PERSON] \~ укладено\~договір позики\~посвідчений приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Перчеклій І.М. за реєстровим №1920, за умовами якого передано у власність позичальника грошові кошти у сумі 1741460,40 грн., що еквівалентно 55350,00 Євро за курсом НБУ на день укладання цього договору. Кінцевий строк повернення відповідачем коштів становив 30 березня 2022 року. Пунктом 2 Договору позики визначено, що позика вважається повернутою після передання позикодавцеві й отримання ним грошових коштів у сумі 55350,00 Євро по курсу НБУ на день проведення розрахунку в повному обсязі. Пунктом 3 Договору позики визначено, що позичальник має право повернути позичену грошову суму частками і раніше строку зазначеного у пункті 1 договору, а позикодавець зобов`язується прийняти борг частками, а також раніше строку, передбаченого цим договором. У цьому випадку сума, що підлягає сплаті визначається за офіційним курсом НБУ на день проведення розрахунку. Пунктом 5 Договору позики визначено, що у випадку невиконання або неналежного виконання однією із сторін зобов`язань за цим Договором, несумлінна сторона зобов`язана відшкодувати іншій стороні збитки, заподіяні таким невиконанням. При порушенні строків повернення позики, зазначених у пункті 2 цього Договору позичальник сплачує штраф позикодавцю у розмірі 100,00 грн., а також пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вчасно неповернутих сум позики за кожний день прострочення. Факт отримання позики підтверджується, тим, що позичальник своїм підписом під цим договором підтвердив факт отримання грошових коштів в повному обсязі (а.с.11-12). Щодо стягнення суми основного боргу суд зазначає наступне. Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язаній або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договорі або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, ще звичайно ставляться. Статтею 629 цього Кодексу передбачено, що договір є обов`язковим для виконанні сторонами. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справ № 2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК Україні закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчиненні правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підстав рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодні здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позик частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частин позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Із матеріалів справи вбачається, що позивач свої обов`язки за договором позики виконав у повному обсязі. Проте, відповідачі свого обов`язку за договором позики не виконали у повному обсязі, позику в строк до 30.03.2022 не повернули, проте упродовж серпня 2023 року відповідачами позивачу повернуто 5560 Євро в рахунок погашення боргу. Відповідно до розрахунку, який не спростований стороною відповідача, сума основного боргу на день звернення до суду із позовом складає 55350,00 5560,00 = 49790 Євро, (згідно курсу продажу валюти встановленого НБУ 42,3118 грн. за 1 Євро), що в перерахунку на національну валюту становить 2106704,52 грн. та який підлягає стягненню з відповідачів в солідарному порядку. Щодо стягнення\~пені за несвоєчасне повернення позики у розмірі 1976765,77 грн., то суд зазначає наступне. Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України). Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язань (неналежне виконання). Відповідно до частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушень зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина пери статті 549 Цивільного кодексу України). Штрафом є неустойка, що обчислюється відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаною грошової зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга га третя цієї статті). За змістом приписів параграфу 2 глави 49 Цивільного кодексу України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Такий правовий висновок викладено у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18), 04 липня 2018 року (справа№ 310/1 1534/13-ц, провадження № 14-154цс18). Сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (ч. З ст. 6 ЦК України) (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 червня 2017 р. у справі №910/2031/16). Наданий стороною позивача розрахунок обчислення пені відповідно до п.5 Договору позики проведений за період з 31.03.2022 по 24.04.2024. З позовом до суду [PERSON] звернувся 26.04.2024 (а.с.2, 11-12, 14-18). Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Отже, приписами п.15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцяти денний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем чи позикодавцем, позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. При цьому, Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 було установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин, строк, якого карантину неодноразово продовжувався і тривав до 30 червня 2023 року. 30-денний строк після дня завершення дії цього карантину закінчився 30 липня 2023 року. Враховуючи приписи п. 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та наведені Постанови Кабінету Міністрів України, якими з 12.03.2020 року установлено на всій території України карантин, що діяв протягом всього періоду, за який нараховується пеня за договором позики, Верховний Суд вказує, що не застосування вказаної норми права є безпідставним та таким, що суперечить нормам матеріального права. Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у постановах від 16 грудня 2021 року у справі №922/4076/20 та 25 жовтня 2022 року у справі №916/183/22. Тлумачення п.15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, про те, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від обов`язку сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку (штраф, пеню) за таке прострочення. Законодавець на рівні акту цивільного законодавстві (п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України) передбачив спеціальний випадок звільнення від обов`язку позичальника сплатити неустойку (штраф, пеню). Такий обов`язок припиняється без його виконання. Відтак для застосування положень п.15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України має бути врахована не дата настання прострочення за договором позики, а період, за який нарахована пеня позивачем. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, щодо помилкового розрахунку пені позивачем, оскільки позивачем нарахована пеня за період з 31.03.2022 по 30.07.2023, тобто в період дії карантину. Проте, за період з 30.07.2023 по 24.04.2024, тобто за 270 днів, пеню за прострочення виконання основного зобов`язання, що складає 532487,51 грн. та штраф у розмірі 100,00 грн. належить стягнути з відповідачів в солідарному порядку. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] є такими що підлягають частковому задоволенню, а заперечення [PERSON] є такими що не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи. Щодо стягнення 3% річних у розмірі 140865,87 грн., то суд зазначає, таке. Положеннями ч.2 ст.625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини 2статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та три проценти річних від простроченої суми. Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією РФ проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, строк дії якого неодноразово продовжувався та триває дотепер. 15.03.2022 Верховна Рада України прийняла Закон України №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану», зокрема, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктами 18 і 19. Відповідно до положень п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Отже, після 23.02.2022 нараховані відсотки підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Таким чином заперечення [PERSON] є такими що заслуговують на увагу, позовні ж вимоги [PERSON] є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи, тому у задоволенні позову [PERSON] у цій частині належить відмовити. Щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 200000 грн. то суд зазначає таке. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями ч. 1\~ ст. 1167 ЦК України, встановлено загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача. Обґрунтовуючи позовні вимоги у цій частині, позивач посилається на обставини того, що він переніс у зв`язку із неповерненням боргу, що суттєво впливає на якість його життя та викликає моральні страждання. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, враховуючи моральні страждання позивача, їх глибину та тривалість, конкретні обставини справи, суд вважає за можливе стягнути на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000,00 гривень. На переконання суду, така сума відповідає глибині моральних та фізичних страждань позивача, вимогам розумності, справедливості та виваженості, за обставин цього провадження. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] у цій частині позову є такими що підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог ст.\~141\~ЦПК України та ст.\~4\~Закону України\~«Про судовий\~збір» з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі 15140,00 грн.

Outcome: partial