Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 03.02.2023 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого вони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Як зазначає позивач, на даний час вона з відповідачем разом не проживають через агресивну поведінку відповідача, з приводу чого вона неодноразово зверталась до поліції. При цьому відповідач постійно погрожує їй, що забере дитину до себе і не поверне, не дивлячись на те, що син ще немовля та знаходиться на грудному вигодовуванні і потребує догляду матері. Оскільки такі погрози постійні, вона сприймає їх як реальні. Крім того, відповідач не допомагає їй матеріально, не надає коштів на утримання її та сина, в зв`язку із чим вона зверталась до суду з приводу стягнення аліментів. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити її вимоги та визначити разом з нею місце проживання їх спільного з відповідачем сина за адресою: [ADDRESS] , а також покласти на відповідача судові витрати. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 09.10.2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 20.12.2023 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у її вихованні. Вимоги зустрічного позову відповідач мотивує тим, що з моменту припинення шлюбних відносин з позивачем мати дитини разом з бабусею [PERSON] обмежують його у спілкуванні з дитиною. В період з 02.09.2023 року по 06.11.2023 року він мав безперешкодну можливість через день проводити з сином, гуляти в парку, доглядати. Починаючи з 06.11.2023 року позивач обмежила його у доступі до дитини, абсолютно ізолювавши від контакту та доступу до нього, чим порушує його права та права та інтереси дитини. Внаслідок створених перешкод з боку позивача і фактичного переховування від нього дитини він позбавлений будь-якої можливості спілкуватись із своїм сином та брати участь у його вихованні. Посилаючись на викладені обставини відповідач просить задовольнити його вимоги та усунути перешкоди у спілкуванні та вихованні дитини шляхом зобов`язання [PERSON] не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , шляхом встановлення способів участі батька у вихованні дитини, а також місця та часу спілкування з ним наступним чином: -спільний відпочинок два рази на рік: щороку в літній період з 15 липня по 30 липня, щороку в зимовий період з 01 січня по 07 січня; -зустрічі і побачення з сином: у будні дні - щотижня в середу з 09.00 год. до 20.30 год., четвер з з 09.00 год. до 20.30 год., у вихідні дні - у суботу з 09.00 год. до 20.30 год. кожного тижня за місцем проживання/перебування батька; -у разі виникнення обставин (хвороба дитини, зайнятість навчанням, додатковими заняттями, несприятливі умови тощо), які не залежать від волевиявлення батьків та об`єктивно унеможливлюють зустрічі та побачення з дитиною, батьки мають право за попереднім погодженням між собою, не пізніше ніж за два дні до зустрічі з дитиною, погодити альтернативний графік спілкування; -зустрічі і побачення з сином у день його народження: парні роки -25 травня син проводить з батьком, починаючи з 09.00 год. до 20.30 год., непарні роки - 26 травня син проводить з батьком, починаючи з 09.00 год. до 20.30 год.; -необмежене спілкування з сином засобами телефонного, поштового, електронного та інших засобів зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та дитиною у години активності дитини. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 20.12.2023 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб Службу у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, Службу у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації. 28.12.2023 року до суду надійшов відзив позивача на зустрічну позовну заяву. У даному відзиві позивач просить відмовити в задоволенні вимог зустрічного позову, посилаючись на агресивну поведінку відповідача та його протиправні дії, з приводу чого вона зверталась до поліції та суду для отримання обмежувального приписи, несплату відповідачем аліментів на утримання сина. Заперечуючи проти запропонованого відповідачем графіку побачень з дитиною позивач звертає увагу на те, що відповідач працює, а також зауважила, що дитина зовсім маленька, перебуває на грудному вигодовуванні, а тому перебування такої маленької дитини цілий день з батьком без матері може зашкодити як психіці, так і здоров`ю дитини. Крім того, враховуючи наявність обмежувального припису, факти протиправної поведінки відповідача, вік дитини, позивач вважає неможливим спільний відпочинок 2 рази на рік по 7 та 15 днів. Посилаючись на викладені обставини, з урахуванням інтересів малолітнього сина, особи батька, позивач вважає достатнім встановити спосіб участі батька у вихованні сина у вигляді зустрічей та побачень з сином один раз на тиждень - четвер з 12.00 год. до 15.00 год. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 04.04.2024 року підготовче провадження у цивільній справі закрито, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] вимоги первісного позову підтримала та просила їх задовольнити, вимоги зустрічного позову просила задовольнити згідно з висновком Служби у справах дітей та сім`ї. Представник відповідача [PERSON] просила задовольнити вимоги первісного та зустрічного позовів. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, надавши до суду листи, в яких просять розглядати справу в їх відсутність. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника третьої особи. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач та відповідач з 03.02.2023 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з позивачем. Позивач просить задовольнити її вимоги, вказуючи на те, що відповідач постійно погрожує забрати у неї дитину і ці погрози вона сприймає як реальні. При цьому позивач не заперечувала проти визначення способу участі батька у вихованні дитини за запропонованим нею графіком. Відповідач просив задовольнити вимоги зустрічного позову, вказуючи на те, що позивач чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною. Суд вважає, що вказані доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, в той час, як вимоги зустрічного позову підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Щодо вимог первісного позову про визначення місця проживання дитини. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] 03.02.2023 рок перебувають в зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Так, сторонами під час розгляду справи не заперечувалось, що дитина сторін постійно проживає разом з позивачем. З матеріалів справи також вбачається, що постановою Деснянського районного суду м.Києва від 18.10.2023 року у справі № 754/13248/23 відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.173-2 ч.1 КУпАП за вчинення домашнього насильства психологічного та фізичного характеру відносно [PERSON] . Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 06.11.2023 року у справі № 753/20107/23 видано обмежувальний припис стосовно [PERSON] , яким визначити наступні заходи тимчасового обмеження його прав, на строк 3 (три) місяці, а саме: - заборонено перебувати у місці проживання [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] ; - заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому його, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; - заборонити вести зі своєї ініціативи листування, телефонних переговорів або контактувати з [PERSON] особисто і через третіх осіб. Згідно витягу з ЄРДР вбачається, що у Дарницьким УП ГУ НП у м.Києва здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12023105020002677 за обставин: 28.11.2023 року о 08.35 год. [PERSON] написав повідомлення з власної ініціативи через додаток «Вайбер» дружині [PERSON] , чим умисно невиконав обмежувальний припис, визначений рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 06.11.2023 року, справа № 753/20107/23. Постановою Київського апеляційного суду від 16.05.2024 року вказане рішення Дарницького районного суду м.Києва скасовано, заяву [PERSON] про видачу обмежувального припису залишено без задоволення. Згідно висновку від 26.02.2023 року № 101-1878, Дарницька районна в м.Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання дитини сторін разом з його матір`ю [PERSON] . Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України), сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно статті 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частиною першою статті 161 ЦК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Європейський суд з прав людини неодноразово аналізував позитивні зобов`язання держави щодо забезпечення вказаних інтересів в аспекті дотримання статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вказував, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови. По-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або неблагонадійною. По-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним («Neulinger and Shuruk v. Switzerland» від 8 січня 2009 року, заява № 41615/07, «Mamchur v. Ukraine» від 16 липня 2015 року, заява № 10383/09). З урахуванням наведеного, при вирішенні даного спору щодо місця проживання дитини суд виходить лише з «найкращих інтересів дитини». У цій справі судом встановлено та не спростовується матеріалами справи те, що в цілому матеріально-побутові умови та рівень комфорту, які може забезпечити дитині мати, є задовільними, а також враховується висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини, яким визначено місце проживання дитини разом із матір`ю. При цьому під час розгляду справи судом не встановлено жодних обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з матір`ю буде мати негативний вплив на дитину. Також, відповідач не надав суду переконливих доказів на підтвердження того, що проживання дитини з матір`ю буде суперечити найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відтак, судом встановлено, що проживання сина з матір`ю відповідає принципу «найкращих інтересів дитини» та є пріоритетним при вирішенні цієї справи. Ураховуючи вік дитини, якій на час постановлення рішення тільки виповнився один рік і яка в силу віку потребує постійної турботи та догляду з боку матері, недоцільність порушення стабільності повсякденного життя дитини, суд вважає, що визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . максимально відповідатиме найкращим інтересам дитини. Таким чином, суд, врахувавши наведені положення міжнародного права та національного законодавства України, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, врахувавши інтереси дитини, її вік та особливості фізичного розвитку, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, а також, дотримуючись балансу між її інтересами, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в інтересах дитини, взявши до уваги висновок органу опіки та піклування, відсутність виняткових обставин, які б вказували на неможливість подальшого проживання дитини разом із матір`ю, задовольняє позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дитини - сина [PERSON] , [INFO] . При цьому при задоволенні даної позовної вимоги суд звертає увагу на те, що вирішальним у цій категорії справ є визначення місця проживання дитини з одним із батьків, а не сама адреса зазначеного місця, оскільки особа має право змінювати постійне місце проживання на свій розсуд. Зазначений висновок узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, що викладений у постановах від 12 лютого 2019 року по справі № 461/3144/17 та від 27 січня 2021 по справі №727/3856/18, підстав для відступу від якого суд не вбачає. Відтак, суд визначає місце проживання дитини разом з матір`ю без зазначення конкретної адреси. Також, суд зауважує, що задоволення позовних вимог про визначення місця проживання дитини з матір`ю не позбавляє відповідача як батька дитини права брати участь у вихованні дитини, підтримувати з ним регулярні стосунки, піклуватися про стан його здоров`я, а також фізичний та моральний стан. Щодо позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у її вихованні суд зазначає наступне. Стаття 1 ЗУ «Про охорону дитинства» визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання ним інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. У ст.15 ЗУ «Про охорону дитинства» зазначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч.3 ст.51 Конституції України). За ч.7 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно із ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. За змістом ст.159 СК України, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні, побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Тлумачення вказаної статті свідчить, що позов про усунення перешкод у вихованні дитини і спілкуванні з нею - є позовом про заборону поведінки особи, яка чинить перешкоди іншій особі у здійсненні нею свого права. Частинами 1 та 2 ст.159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм національного законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі №189/68/20. У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі №189/68/20, від 08 лютого 2023 року у справі №334/1202/20, від 15 серпня 2023 року у справі №759/4170/20. У постанові Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі №754/9026/16 зазначено, що суди попередніх інстанцій правильно вважали, що проведення зустрічей батька з дитиною без присутності матері може негативно вплинути на психоемоційний стан дитини, оскільки між позивачем та дитиною відсутній сталий психологічний зв`язок та дитина, враховуючи її вік та тривале проживання з матір`ю, повноцінно не сприймає позивача як батька. Для налагодження довірливих відносин між батьком і дитиною необхідний час, протягом якого поступово буде відбуватися налагодження спілкування та формування емоційної прив`язаності дочки до батька. У постанові Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі №758/5545/18 зазначено, що встановлюючи порядок побачень батька з сином апеляційний суд, не погоджуючись у повній мірі з висновком органу опіки та піклування, врахувавши стан здоров`я дитини, її психоемоційний стан, необхідність особливого догляду, дотримання розпорядку дня, відповідної дієти, медичних процедур, виходив із якнайкращих інтересів дитини, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про визначення порядку побачень батька шляхом спілкування з сином у присутності матері дитини. Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права. У рішенні ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року). Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини. У більшості випадків потреба втручання держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо їх участі у вихованні дітей обумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанням винайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах своїх дітей. Вирішуючи питання про встановлення способу участі у виховання для одного з батьків, який постійно не проживає з дітьми, суди повинні враховувати усю сукупність обставин конкретної справи. Як вже зазначено вище, між сторонами у справі існує конфлікт у відносинах та негативне ставлення один до одного, що має наслідком обмеження відповідача у будь-якому спілкуванні з дитиною, а також у можливості виконувати свої батьківські обов`язки. Вказане стороною позивача належним чином не спростовано, відтак, позовні вимоги зустрічного позову про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною підлягають задоволенню. Відповідно до ч.4-6 ст.19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно висновку від 26.02.2022 року № 101-1878, Дарницька районна в м.Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначити наступний спосіб участі батька [PERSON] у вихованні та спілкуванні з малолітнім [PERSON] , [INFO] : -перша, третя субота місяця з 12.00 год. до 14.00 год.; -другий, четвертий четвер місяця з 12.00 год. до 14.00 год. Відповідач у зустрічній позовній заяві просив встановити наступний порядок його участі у вихованні малолітнього сина: -спільний відпочинок два рази на рік: щороку в літній період з 15 липня по 30 липня, щороку в зимовий період з 01 січня по 07 січня; -зустрічі і побачення з сином: у будні дні - щотижня в середу з 09.00 год. до 20.30 год., четвер з з 09.00 год. до 20.30 год., у вихідні дні - у суботу з 09.00 год. до 20.30 год. кожного тижня за місцем проживання/перебування батька; -у разі виникнення обставин (хвороба дитини, зайнятість навчанням, додатковими заняттями, несприятливі умови тощо), які не залежать від волевиявлення батьків та об`єктивно унеможливлюють зустрічі та побачення з дитиною, батьки мають право за попереднім погодженням між собою, не пізніше ніж за два дні до зустрічі з дитиною, погодити альтернативний графік спілкування; -зустрічі і побачення з сином у день його народження: парні роки -25 травня син проводить з батьком, починаючи з 09.00 год. до 20.30 год., непарні роки - 26 травня син проводить з батьком, починаючи з 09.00 год. до 20.30 год.; -необмежене спілкування з сином засобами телефонного, поштового, електронного та інших засобів зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та дитиною у години активності дитини. Позивач у відзиві на зустрічну позовну заяву частково погодилась із заявленими вимогами та просила встановити наступний спосіб спілкування та участі відповідача у вихованні дитини: один раз на тиждень - четвер з 12.00 год. до 15.00 год. Вивчивши наданий висновок органу опіки та піклування, виходячи з фактичних обставин справи та віку дитини і виходячи з її інтересів, суд в цілому погоджується з цим висновком, проте вважає необхідним внести певні корегування. Суд зауважує, що батько, який проживає окремо від своєї дитини, очевидно має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. Відновлення відносин та емоційного контакту дитини з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з батьком. Враховуючи вік дитини, побудова стосунків між дитиною та її батьками, цілком залежить від батьків та в більшій мірі від матері, з якою проживає син, які з метою найкращих інтересів дитини мають забезпечити контакт між дитиною та кожним із батьків, виховувати в дитині повагу один до одного. Враховуючи вік дитини, тривалу відсутність в його житті батька, відсутність нормалізованого контакту з батьком, лише збільшуватиме прірву між ними, а тому суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити частково. З метою встановлення емоційного та здорового контакту між батьком та сином, якому на час постановлення рішення тільки виповнився один рік, враховуючи неможливість батька бути постійно з дитиною, суд вважає за можливе встановити наступний порядок спілкування та прийняття участі у вихованні сина, з врахуванням необхідності присутності матері (перші три місяці - до налагодження стосунків батька з дитиною), її режиму дня та стану здоров`я. На переконання суду слід встановити наступний спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, який в першу чергу буде забезпечувати якнайкращі інтереси дитини, а саме визначити спосіб участі батька [PERSON] у спілкуванні та вихованні із сином [PERSON] , [INFO] : 1)протягом перших трьох місяців з моменту набрання рішенням законної сили: -перша, третя субота місяця з 12.00 год. до 14.00 год. у присутності матері [PERSON] для налагодження контакту та довірливих стосунків батька з дитиною ; -другий, четвертий четвер кожного місяця з 12.00 год. до 14.00 год. у присутності матері [PERSON] для налагодження контакту та довірливих стосунків батька з дитиною. Зустрічі проводити, враховуючи інтереси, бажання та стан здоров`я дитини. 2)у подальшому зустрічі з батьком проводити без присутності матері [PERSON] : -перша, третя субота місяця з 12.00 год. до 14.00 год.; -другий, четвертий четвер місяця з 12.00 год. до 14.00 год.; Зустрічі проводити, враховуючи інтереси, бажання та стан здоров`я дитини. Суд вважає, що вказаний спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною якнайкраще відповідатиме інтересам дитини, з урахуванням її віку. Суд зауважує, що сторони не позбавлені права на зміну вказаного графіку участі відповідача у вихованні та спілкуванні з дитиною зі зміною її віку та інших обставин, що мають суттєве значення (навчання, стан здоров`я тощо). З урахуванням наведеного, суд частково задовольняє позовні вимоги [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2, 3 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За змістом ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, додержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За приписами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, суд задовольняє вимоги первісного позову, позовні ж вимоги зустрічного позову підлягають частковому задоволенню. Інші доводи сторони відповідача на висновки суду не впливають та підстав для задоволення зустрічного позову за запропонованим відповідачем графіком не дають. На підставі викладеного, ст.ст. 89, 132,141, 263-265, 280, 285, 289 ЦПК України, суд, -

Outcome: partial