Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-26 00:00:00

Позивач [PERSON] , 11.03.2024 звернувся до суду з позовом про позбавлення відповідачки [PERSON] батьківських прав відносного її неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . В обгрунтування позовних вимог позивач [PERSON] вказує, що він з відповідачкою [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] . 20.09.2023 рішенням Диканського районного суду Полтавської області між ними було розірвано шлюб та вказаним рішення визначено місце проживання неповнолітньої доньки разом з батьком. Так позивач [PERSON] вказує, що як під час спільного проживання так і після розірвання шлюбу відповідачкою батьківські обов`язки виконувались неналежним чином. Вона мала байдуже відношення до дитини, а згодом залишила їх спільне місце проживання та почала проживати окремо від нього та дитини. На даний час позивач не знає де проживає відповідачка [PERSON] . В той же час, неповнолітня дочка сторін проживає разом з позивачем та перебуває на його утриманні, він піклується про її здоров`я та розвиток, повністю забезпечує усім необхідним. Позивач водить дочку у заклад дошкільної освіти «Фіалка», відвідує у дитячому садку свята. Мати неповнолітньої [PERSON] - відповідачка [PERSON] самоусунулась від виховання останньої, дитиною не цікавиться, не піклується про її здоров`я та не підтримує матеріально. З огляду на вказані обставини позивач [PERSON] вважає, що маються всі обставини для позбавлення відповідачки [PERSON] батьківських прав відносно їх малолітньої дочки [PERSON] , оскільки зазначені обставини свідчать про невиконання нею своїх батьків обов`язків, тому звернувся до суду з відповідним позовом. 26.03.2024 ухвалою судді Диканського районного суду Полтавської області відкрито провадження у справі, визначено порядок її розгляду за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. 06.05.2024 закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. При цьому суду пояснив, що вони з відповідачкою познайомились у 2015 році в м.Авдіївка. У 2016 році почали проживати разом, згодом народилась донька [PERSON] . Як почалася війна вони переїхали в с. В.Будища. Через деякий час почались побутові проблеми, виникали сварки через різні погляди на життя. Внаслідок вказаного вони з відповідачкою [PERSON] розлучились, а остання почала проживати окремо від них та дитини та винаймати квартиру у с. Великі Будища. Однак, до дитини на День народження та Новий рік відповідачка не приходила. Дитина спочатку сумувала, а потім звикла. Також позивач [PERSON] суду пояснив, що коли він ще проживав разом з відповідачкою однією сім`єю, вона виконувала свої батьківські обов`язки. Де відповідачка проживає зараз він не знає, бачить іноді її в с.В.Будища, до дитини не приходить. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з"явилась, до суду подала заяву про визнання позову, вказала, що її малолітня дочка [PERSON] проживає разом з батьком [PERSON] , який займається її вихованням та утриманням, піклується про її здоров`я. Розгляд справи відповідачка [PERSON] просить проводити у її відсутність. В судовому засіданні представниця третьої особи - служби у справах дітей Диканської селищної ради [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що під час виїзду служби у справах дітей за місцем проживання позивача, то останній був дома разом із донькою. Також служба спілкувалась і з відповідачкою [PERSON] , яка повідомила, що має намір виїхати за кордон. Проти позбавлення батьківських прав відповідачки [PERSON] не заперечувала. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є односельчанкою сторін по справі. Позивача [PERSON] знає давно, він проживає в с. Великі Будища Полтавського району Полтавської області. Після того як [PERSON] та [PERSON] розлучились, вона відповідачку почала бачити дуже рідко. Свідок [PERSON] також суду пояснила, що вона працює продавцем у сільському магазині до якого позивач [PERSON] постійно приїздить із своєю дочкою [PERSON] з якою вони проживають вдвох. Де проживає відповідачка [PERSON] вона не знає. Крім того, свідок зазначила, що їй не відомо про те, чи відповідачка відвідує свою дочку. В гості до позивача по справі свідок не ходила. Третя особа - виконавчий комітет Диканської селищної ради - надіслала до суду письмове пояснення у якому, окрім іншого вказується, що виконавчий комітет не заперечує проти розгляду справи у відсутність його представника, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Заслухавши позивача, представника третьої особи, показання свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, 08.06.2019 сторони зареєстрували шлюб між собою. Від вказаного шлюбу сторони мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] . 04.11.2019 відповідачка [PERSON] та дитина [PERSON] взяті на облік управлінням соціального захисту населення Диканської РДА, як внутрішньо переміщені особи (а.с.4, 14) 20.09.2023 рішенням Диканського районного суду Полтавської області, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано. Крім того, вказаним рішенням визначено місце проживання малолітньої дочки сторін - [PERSON] , разом з батьком - [PERSON] (а.с. 18-19). Як вбачається з належно завіреної копії довідки № 12 від 26.02.2024 виданої Великобудищанським закладом дошкільної освіти «Фіалка», [PERSON] , [INFO] є вихованкою згадано вище закладу з березня 2023 року. Дитину до закладу водить та забирає батько [PERSON] Дитина одягнута та охайна, любить своїх батьків і радіє коли їх бачить (а.с.9). За запитом третьої особи, відділ освіти Диканської селищної ради надав відповідь, що мама [PERSON] не цікавиться проблемами доньки, не слідкує за її здоров`ям, не приймає участі у її вихованні (а.с.50) З медичної карти амбулаторного хворого вбачається, що дитина - [PERSON] [INFO] , знаходиться на обліку на дільниці, до якої приходить з батьком (а.с.11). Статтею 164 СК України наведено вичерпний перелік випадків, коли мати або батько можуть бути позбавлені батьківських прав в судовому порядку, а саме коли: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Тлумачення змісту п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до Постанови пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» з наступними змінами, позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно з ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно положення частин 2,3 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Саме такий висновок зроблено у відповідних постановах Верховного Суду, зокрема, у постанові від 26.04.2022 року, по справі № 520/8264/19, та від 13.03.2019 року у справі № 631/2406/15-ц. За абз. 4 ч. 1 ст.1 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини. Тому, у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. Водночас таке є і санкцією за протиправну винну поведінку матері або батька, яку можна вважати юридичною відповідальністю. Надана позивачем довідка з дошкільного закладу освіти, виписка з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого, жодним чином не свідчать про невиконання відповідачкою батьківських обов`язків, а лише стверджують виконання їх позивачем, як батьком дитини. При цьому у довідці з ДЗО зазначено, що дитина радіє, як бачить батьків. Також показання свідка [PERSON] не вказують на винні дії чи поведінку відповідачки щодо своєї доньки, оскільки нею не було надано негативної характеристики відповідачки, не зазначено її негативні сторони чи будь-які конкретні обставин чи події, які б стверджували про систематичне ухилення матір`ю від виконання батьківських обов`язків. Вказані показання лише свідчать про те, що [PERSON] , як батько, виконує покладені на нього законом обов`язки. Як вбачається з висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] , затвердженого 13.06.2024 рішенням №220 виконавчого комітету Диканської селищної ради, під час розгляду справи щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини, зі слів [PERSON] встановлено, що остання проживає у с. Великі Будища, однак із сім`єю не спілкується. Відділом освіти, сім`ї, молоді та спорту надана відповідь службі у справах дітей про те, що [PERSON] не цікавиться проблемами доньки, не слідкує за її здоров`ям, не приймає участі у її вихованні. Разом з тим, [PERSON] не подавав позову до суду про стягнення з відповідачки [PERSON] аліментів на утримання малолітньої доньки. За твердженням самого [PERSON] добровільно [PERSON] матеріальної допомоги не надає, оскільки не працює. Орган опіки та піклування вказав у висновку, що наведені вище обставини є підставою для позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] . У даному висновку також зазначено, що відповідачка [PERSON] до лютого 2024 року отримувала соціальну виплату на доньку як внутрішньо переміщена особа. З лютого виплати припинені. Крім цього зі змісту висновку вбачається, що позивачу [PERSON] роз`яснено, відповідно до ст. 243 СК України, що опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування, а тому якщо навіть [PERSON] буде позбавлена батьківських прав, дитина не матиме відповідного статусу, для призначення опіки. [PERSON] є батьком дитини і її законним представником. Проте зазначений висновок про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав зроблені без спілкування з нею. Відповідно до п. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. В даному випадку суд вважає, що висновок у цій справі суперечить інтересам дитини, складений за відсутності відповідачки, крім того не зазначено виключних обставин, які б вказували на винятковість випадків винної поведінки [PERSON] щодо невиконання своїх батьківських обов`язків відносно своєї малолітньої доки [PERSON] . Також суд зауважує, що даних про те, що відповідачка притягувалась до адміністративної відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов`язків, несплату аліментів, немає, під соціальним супроводом сім`я не перебувала, будь-яких заходів впливу зі сторони державних установ з приводу невиконання батьківських обов`язків до [PERSON] не застосовувалося. Як встановлено в ході судового розгляду відповідачка до лютого 2024 року отримувала соціальну допомогу на дитину, що підтвердив і позивач в судовому засіданні. Доказів того, що відповідачкою спрямовувалися кошти соціальної допомоги не на утримання дитини суду не надано. Крім того суд зазначає, що шлюб між сторонами розірвано лише у вересні 2023 року, а даний позов поданий у березні 2024 року, тобто через 6 місяців, що є досить коротким проміжком часу для того щоб стверджувати про ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Позивачем на наведено доводів, яким чином саме шляхом позбавлення відповідачки її прав щодо малолітньої дочки [PERSON] покращить життя дитини, зокрема в моральному та емоційному аспектах. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Щодо визнання відповідачем позову про позбавлення її батьківських прав, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно ч.3 ст.155 Сімейного кодексу України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Визнання матір`ю позову про позбавлення її батьківських прав не може бути єдиною підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини, та в цьому випадку порушує права та інтереси малолітньої дитини. Вказаний висновок суду узгоджується з висновком, зробленим КЦС ВС у постанові від 22 листопада 2023 року у справі № 214/5134/22 До аналогічного висновку прийшов КЦС ВС в своїй постанові від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, згідно якої, заява відповідача, в якій вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнала позов про позбавлення її батьківських прав, не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства й не відповідає інтересам дитини. Саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення батьківських прав. Відтак, подана до суду заява від відповідачки [PERSON] , не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог та досліджується судом в сукупності з іншими даними, які містяться в матеріалах справи. Аналізуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про недостатність доказів та мотивів, які б свідчили про наявність підстав для позбавлення відповідачки [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітньої дитини. Надані позивачем докази тільки підтверджують характер та спосіб його участі у вихованні дитини, проте, не доводять факт злісного нехтування матір`ю своїми батьківськими обов`язками щодо малолітньої доньки, тобто що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. З огляду на необхідність забезпечення якнайкращих інтересів дитини, зокрема в частині її права на спілкування з матір`ю та збереження зв`язків із нею, суд вважає, що відсутні підстави для застосування до відповідачки такого крайнього (виняткового) заходу впливу, як позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею. За таких обставин суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed