Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Гвіздецької Селищної ради, [PERSON] , [PERSON] , про визнання за ним права власності на нерухоме майно у порядку спадкування. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 28 березня 2024 року суд відкрив провадження у справі, а вже 13 травня 2024 року підготовче провадження у справі було закрите, вирішено витребувати спадкову справі і справу було призначено до розгляду по суті на 19 червня 2024 року. Стислий виклад позицій учасників справи. Аргументи позивача. Його дідусь [PERSON] був головою колгоспного двору. Проте після припинення його існування, оскільки він не втратив своєї частки у його майні, він став власником нерухомого майна у вигляді житлового будинку та господарських будівель і споруд, розташованих у [ADDRESS] . Однак, оскільки [INFO] помер його дідусь, з метою оформлення права на його спадщину, він звернувся до нотаріуса, який відмовив йому у видачі свідоцтва про право на вказану спадщину, оскільки частки померлого голови колгоспного двору та інших його членів у майні колгоспного двору не виділено. У зв`язку із чим, позивач просить визнати за ним право власності на спадкове майно. Позиція відповідачів. Просили справу розглядати без їх участі та винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства України. Оцінка суду щодо фактів. [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої, згідно свідоцтва про народження, були [PERSON] та [PERSON] (а.с.19). Також [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 19). 23 січня 2003 року [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно, майнові права та обов`язки які належать йому на момент складання заповіту, а також майно, майнові права та обов`язки, які належатимуть йому у майбутньому заповів [PERSON] , [INFO] (а.с. 18). За даними обласного комунального підприємства «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» (виписки з інвентаризаційних матеріалів), а також технічного паспорту, житловий будинок та господарська будівля, розташовані у [ADDRESS] , мають такий склад: житловий будинок (літера за планом - А); навіс (літера за планом Б); сарай (літера за планом В); навіс (літера за планом - Д); криниця (літера за планом - №1); огорожа (літера за планом - №2-6). Разом з цим відповідно до вищевказаної виписки зазначений житловий будинок належав [PERSON] , який був головою колгоспного двору. Право власності, видане 16.09.1988 року виконкомом Коломийської районної ради на підставі рішення № 191 від 14.09.1988 року. (а.с. 22,51-53). 02 листопада 2012 року, з огляду на свідоцтво про смерть, [PERSON] помер (а.с.17). Водночас, за даними довідки Гвіздецької селищної ради від 27.07.2023 року, станом на 01 липня 1990 року в колгоспному дворі (у [ADDRESS] ) були зареєстровані [PERSON] , 1940 року народження; [PERSON] , 1946 року народження, дружина, [PERSON] , 1969 року народження, дочка. Разом з цим на момент смерті [PERSON] разом з ним за вищевказаною адресою була зареєстрована: [PERSON] 1946 року народження. При цьому, саме [PERSON] був головою вказаного колгоспного двору. Заповіт від імені померлого [PERSON] , який помер [INFO] посвідчувався виконкомом Старогвіздецької сільської ради 03 січня 2009 року за реєстром № 1 який не змінювався і не скасовувався (а.с.20). Проте, постановою від 12 квітня 2022 року, державний нотаріус Коломийської державної нотаріальної контори Мануляк І.В. відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зокрема на житловий будинок та господарські будівлі і споруди, розташовані у [ADDRESS] , оскільки частки померлого голови колгоспного двору та інших його членів у майні колгоспного двору не виділено (а.с.23). Оцінка суду щодо правовідносин учасників. Із встановлених обставин вбачається вступ позивача у цивільно-правові відносини щодо власності в межах яких, виник спір щодо набуття позивачем права власності на нерухоме майно, у порядку спадкування, на яке претендує відповідач. Оцінка суду щодо права позивача. Положеннями статті 41 Конституції України гарантується право кожного володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (який набув чинності для України 11 вересня 1997 року) також передбачає право кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном. З огляду на положення частини 1 статті 181 та 182 Цивільного кодексу України, житловий будинок та господарські будівлі і споруди, розташовані у [ADDRESS] , слід розглядати як нерухому річ, право власності на яку, а також його виникнення, перехід і припинення підлягає державній реєстрації. Законом, який регулює відносини пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV. Статтею 3\~цього закону\~передбачено,\~що державна\~реєстрація прав\~є обов`язковою,\~інформація про\~права на\~нерухоме майно\~підлягає внесенню\~до Державного\~реєстру речових\~прав на\~нерухоме майно.\~Проте,\~частиною 4\~цієї статті\~гарантується,\~що права\~на нерухоме\~майно,\~що виникли\~до 01\~січня 2013\~року,\~визнаються дійсними\~за наявності\~однієї з\~таких умов: 1)\~реєстрація таких\~прав була\~проведена відповідно\~до законодавства,\~що діяло\~на момент\~їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. А тому, суд відзначає наступне. З огляду на положення частини 1 статті 120 та частини 1 статті 112 ЦК Цивільного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (який діяв на території нинішньої України з 01 січня 1964 року до 01 січня 2004 року, а тому підлягає застосуванню, - надалі за текстом ЦК УРСР), майно колгоспних дворів належало його членам на праві сумісної власності, а членами дворів могли бути два і більше громадян. При цьому, в силу положень вказаного ЦК УРСР та «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР» (що була затверджена Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та діяла по 19 січня 1996 року), на той час законодавство не передбачало обов`язкової реєстрації прав власності на майно колгоспних дворів. Проте одним із документів, який в силу положень пункту 7 Розділу ІІ зазначеної Інструкції та додатку до неї вважався правовстановлюючим, було свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння, під яким розумілось два і більш будинків з приналежними до них надвірними будівлями (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці під одним порядковим номером по вулиці, провулку, площі. А встановлені судом факти прямо вказують на те, що майно колгоспного двору, в якому головою був померлий дід позивача: [PERSON] , являло собою домоволодіння, що складалось з житлового будинку (літера за планом - А); навісу (літера за планом Б); сараю (літера за планом В); навісу (літера за планом - Д); криниці (літера за планом - №1); огорожі (літера за планом - №2-6). І саме він, на праві власності, володів вказаним майном, як голова колгоспного двору. Тож суд одразу констатує, що він вважає встановленим факт належності [PERSON] (який помер [INFO] ) свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, що виданий 16.09.1988 року виконкомом Коломийської районної ради на підставі рішення № 191 від 14.09.1988 року, щодо житлового будинку та господарських будівель і споруд, розташованих у [ADDRESS] . І також суд констатує, що йому не надано будь-яких доказів того, що набуте [PERSON] право власності на зазначене майно колгоспного двору було припинено будь-яким чином до 15 квітня 1991 року (а.с.1-117). За правовою конструкцією статті 549 ЦК УРСР (який діяв на момент смерті батька позивача) вважалось, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. І з огляду на встановлені обставини у цій справі, тільки позивач подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини (а.с.93), а тому суд вважає, що саме позивач дійсно став єдиним спадкоємцем права на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами і відповідно саме він успадкував це майнове право ставши одноособовим його власником, яке не визнає нотаріус і на яке претендують відповідачі. Тож, вказане право позивача підлягає судовому захисту. З огляду на положення частини третьої статті 8, частини четвертої статті 13 та частини першої статті 55 Конституції України, держава гарантує будь-якому суб`єкту права власності можливість звернутись до суду за захистом цього права. А згідно з статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, у спосіб, визначений законами України. Тож суд враховує, що в силу пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України, способом захисту цивільного права може бути і його визнання судом. При цьому, з огляду на положення статті 392 цього ж кодексу, позов про визнання права власності може бути подано власником майна, якщо це право не визнається будь-якою іншою особою. Отже враховуючи викладене, та те, що на право приватної власності позивача претендують відповідачі, у випадку не прийняття ним спадщини або не визнання цього судом, обраний позивачем спосіб захисту слід визнати належно обраним, а позовні вимоги доведеними, і тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Таким чином,\~

Outcome: approved