Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-26 00:00:00

У березні 2024 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Обгрунтовано позов тим, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20.09.2019 розірвано. На початку березня 2020 року відповідач запропонував позивачу викупити належну йому квартиру [ADDRESS] , у зв`язку із наміром виїхати на постійне місце проживання за межі України. Позивач погодилася на таку пропозицію і 20 березня 2020 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири. Вже після укладення договору відповідач в усній формі пообіцяв знятися з реєстраційного обліку у проданій квартирі протягом трьох-чотирьох днів, проте цього не зробив, у зв`язку із чим позивач звернулася до суду із даним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 березня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. У встановлений судом строк відповідач відзив на позов не подав. Позивач у судове засідання не з`явилась, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та її представника, вказавши, що позов підтримує та не заперечує проти заочного розгляду справи Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи по суті повідомлений завчасно та належним чином, заяв чи клопотань до суду не подав. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам статті 280 ЦПК України. Згідно з частиною 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Позивач та\~відповідач перебували\~у зареєстрованому\~шлюбі,\~який рішенням\~Новозаводського районного\~суду м.\~Чернігова від\~20.09.2019\~розірвано (а.с. 6). 20 березня 2020 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого позивач набула права власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 9-10). Відповідно до пункту 3.9 Договору позивач гарантує, що відчужувана квартира вільна від особистих речей та речей домашнього вжитку. Право власності позивача на вказану квартиру підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.03.2020 (а.с. 11). 22 листопада 2019 року позивач уклала шлюб, у зв`язку із чим змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 8). Відповідно до довідки № 1049 від 22.02.2024, виданої Управлінням адміністративних послуг Чернігівської міської ради, станом на 21.02.2024 в квартирі [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] з 01.10.2019 (а.с. 12). Як зазначено у позовній заяві, вже після укладення договору відповідач в усній формі пообіцяв позивачу знятися з реєстраційного обліку у проданій квартирі протягом трьох-чотирьох днів, проте цього не зробив. Таким чином, порушуються права позивача, як власника квартири. Згідно зі статтями 15, 16\~Цивільного кодексу\~України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу відповідно до положень Цивільного кодексу України. У разі створення перешкод у користуванні власністю, позивач може звернутися до суду з вимогою про вчинення дій, необхідних для відновлення порушеного права власності, а саме визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Відповідно до положень статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно доЗакону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 1 статті 316\~Цивільного кодексу\~України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі статтею 317\~Цивільного кодексу\~України власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 319\~Цивільного кодексу\~України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засаді суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно зі статтю 321\~Цивільного кодексу\~України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частиною 1 статті 386\~Цивільного кодексу\~України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно частини 2 статті 386\~Цивільного кодексу\~України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до статті 391\~Цивільного кодексу\~України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи, що позивач є власником житлового приміщення, а відповідач не є членом його сім`ї та не проживає у квартирі, а тому, з метою захисту права власності позивача та усунення їй перешкод у здійсненні права власності, суд приходить до висновку, що вимога позивача про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України суд вирішує питання про розподіл судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved