Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати недостовірною та такою, що порушує його права на повагу до її гідності, честі та недоторканість ділової репутації інформацію, розповсюджену відповідачем, а саме: « [PERSON] є уклоніст і приховується від призову, а також одні життя віддають за Україну, другі безкарно розкрадають Україну»; зобов`язати відповідача спростувати поширену недостовірну інформацію, шляхом озвучення на зборах колективу Малоданилівської селищної ради Харківського району Харківської області; зобов`язати відповідача спростувати поширену недостовірну інформацію перед [INFO] ; стягнути з відповідача моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 50\~000 гривень, а також витрати за сплату судового збору. В обґрунтування\~позовних вимог позивач посилається на те, що він працює начальником юридичного відділу Малоданилівської селищної ради Харківського району Харківської області. 18.09.2023 на нього почали надходити на місце роботи заяви від [PERSON] про те, що він є «... уклоніст і ховається від призову...», а також «..... Одні життя віддають за Україну, другі безкарно розкрадають Україну...». Позивач вказує, що такі заяви [PERSON] направляв на його місце роботи неодноразово, а в подальшому почав писати і дзвонити на гарячу лінію Президента України, Міністерства збройних сил України щодо позивача, також аналогічні заяви стали надходити до [INFO] , які неодноразово викликали [PERSON] для дачі пояснень. 21.12.2023 на ім`я голови Малоданилівської селищної ради прийшла заява від Відповідача, де він від імені начальника [INFO] . Житняка встановлює його місце проживання та де "...гарантує що [PERSON] буде захищати нашу Україну...", 14.02.2024 згідно з рапортом національної поліції, Відповідач викликав наряд поліції за номером 102 і повідомив у своєму поясненні, що в нього є інформація, що за адресою: [ADDRESS] в приміщенні Малоданилівської селищної ради позивач є ухильником та переховується від мобілізації та просить вжити заходів щодо нього. Позивач вказує, що з початку 2023 року офіційно працює начальником юридичного відділу Малоданилівської селищної ради, платить податки і не ховається від мобілізації., 10.01.2024 пройшов медичний огляд військово-лікарською комісією і оновив облікові дані, з 24.02.2022 і до теперішнього часу проживає на території Малоданилівської громади і нікуди не виїжджав, у реєстрі національної поліції та [INFO] , як ухильник від мобілізації не значився. Разом з цим повідомляє, що з 2012 року працював юристом КНП «Дергачівська центральна лікарня» і завжди стояв на військовому обліку у Дергачівському військкоматі та ніколи не переховувався від мобілізації, але за станом здоров`я призваним до збройних сил України не може бути, через визнання обмежено придатним. [PERSON] зазначає, що [PERSON] неодноразово з його місця роботи надавали відповіді на його заяви, але останній на цьому не зупинився та продовжує давати неправдиву інформацію щодо нього. Відповідача він не знає. Недостовірна інформація, яка була поширена відповідачем за місцем його роботи, а також мешканців громади та поліції про те, що Позивач порушує законодавство про мобілізацію, ховається від мобілізації, безкарно розкрадає Україну, не проживає за місцем реєстрації, ухиляється від призову ЗСУ дійшла до голови Малоданилівської селищної ради та співробітників, з якими працює позивач, унаслідок чого співробітники почали сторонитися його, змінилося ставлення до його професійних і патріотичних якостей. Також позивач зрозумів, що Відповідач усім каже, що він є ухилянтом і не патріот країни, в якій живе. Вказує, що поширення неправдивої (недостовірної) інформації свідчить про принизливе ставлення відповідача, що в свою чергу впливає на зниження цінності позивача як особистості, а також створює негативну соціальну оцінку його особистості в очах оточуючих, порушуючи честь, оскільки його професійні обов`язки передбачають безперервний належний процес роботи та взаємодії з мешканцями громади, повідомляючи третім особам цю інформацію порушує його загальновизнані правила співжиття, принципи етики і моралі, порушує його немайнові права та не є оціночним судженням, а обов`язок доказування її достовірності покладається на відповідача. У зв`язку з чим вважає, що відповідач завдав шкоди його немайновим інтересам, порушивши його гідність, честь та ділову репутацію. Звертаючись із\~позовом про\~відшкодування моральної\~шкоди позивач\~зазначає,\~ що він є посадовою особою місцевого самоврядування - публічною особою, і потенційно може зазнати гострої та сильної критики і, з урахуванням вимог справедливості, вважає необхідним визначити розмір грошового відшкодування моральної шкоди у розмірі 50\~000 гривень. Ухвалою суду відкрито провадження у цій справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Беручи до уваги те, що при відкритті провадження у справі визначено проводити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до ст. 275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. 22.04.2024 [PERSON] подав відзив на позов, в якому вказує що він надавав запити до органів місцевого самоврядування, а також до [INFO] задля з`ясування адреси місця проживання позивача, так як має на меті наблизити країну до перемоги та намагається робити свій внесок у виявленні ухилянтів від мобілізації. До заяви відповідачем долучено відповіді Харківського РТЦК, з яких вбачається що [PERSON] перебуває на військовому обліку у першому відділі Харківського РТЦК з 05.04.2001 року, з 24.02.2022 по теперішній час для відновлення облікових даних до [INFO] ( [ADDRESS] ) останній не з`являвся, а також зазначена інформація, що 12.12.2023 під час проведення заходів щодо оповіщення військовозобов`язаних представниками органів місцевого самоврядування та НП України було встановлено, що за місцем реєстрації [PERSON] не проживає. Клопотань від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, тому відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними в справі матеріалами. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснюється. Згідно п.п. 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність. Відповідно ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, дослідивши матеріали справи дійшов наступного висновку. Матеріали справи свідчать, що [PERSON] працює на посаді начальника юридичного відділу Малоданилівської селищної ради з 15.03.2023 року по теперішній час, згідно довідки Малоданилівської селищної ради Харківського раййону Харківської області №02-22/151 від 28.03.2024 (а.с. 19). Позивач зазначає, що внаслідок листів [PERSON] , в яких зазначено: «.... уклоніст і ховаюсь від призову...», а також «..... Одні життя віддають за Україну, другі безкарно розкрадають Україну...», які відповідач направляв як за місцем роботи позивача, так і звертався до органів національної поіції та до [INFO] , завдано шкоди його немайновим інтересам, порушено його гідність, честь та ділову репутацію. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28 Конституції України). Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканість ділової репутації (стаття 299 ЦК України). Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Положеннями норми ч. 1 ст. 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Згідно із роз`ясненнями Верховного Суду України, що містяться у Постанові Пленуму від 27 лютого 2009 року № 1 Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності їх діянь загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Згідно ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого немайнового права від протиправних посягань з боку інших осіб. Відповідно до частин 2, 3 ст. 297 ЦК України, гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду із позовом про захист її гідності та честі. Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. З позиції правової природи, право на захист честі, гідності та ділової репутації є частиною права на повагу до приватного життя, а підстави захисту такого права виникають, як правило, на стику взаємодії права (свободи) на вираження (думки) та права на повагу до приватного життя. Суд наголошує на важливості права кожної людини на приватність і права на свободу вираження поглядів як основи демократичного суспільства. Ці права не є абсолютними і не мають ієрархічного характеру, оскільки мають однакову цінність. Згідно зі статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) викладено правовий висновок такого змісту: «При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право». Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Як доказ\~факту поширення\~недостовірної інформації,\~позивач надає\~суду рапотр\~інсепктора СРПП\~ВП №3\~ХРУП №3\~ГУНП в\~Харківській області\~від 14.02.2024\~про те,\~що [PERSON] \~зателефонував на\~службу 102 і повідомив, що ряд осіб, зокрема позивач ухиляються від призову мобілізації, військового обліку, але працюють у Малоданілівській селищній раді, а також пояснення [PERSON] від 14.02.2024 надіні у ВП №3 ХРУП №3 ГУНП в Харківській області про те, що останній просить перевірити інформацію, яка у нього є, що певні особи ухиляються від мобілізації, а також заяву від 14.02.2024, в якій [PERSON] власноруч вказує, що ознайомився зі ст. 383 КК України та просить прийняти заходи до певного кола осіб, в тому числі [PERSON] , які на його думку ухиляються від мобілізації (а.с. 12-14). [PERSON] вказує, що звертався до органів поліції щодо перевірки певного кола осіб маючи відповідь з [INFO] в якій начальник [INFO] просив надати інформацію щодо місця знаходження (проживання) [PERSON] , у зв`язку з тим, що [PERSON] перебуває на військовому обліку у першому відділі Харківського РТЦК з 05.04.2001 року, з 24.02.2022 по теперішній час для відновлення облікових даних до [INFO] ( [ADDRESS] ) останній не з`являвся, а також зазначена інформація, що 12.12.2023 під час проведення заходів щодо оповіщення військовозобов`язаних представниками органів місцевого самоврядування та НП України було встановлено, що за місцем реєстрації [PERSON] не проживає, на підтвердження надає суду листи Харківського обласного ТЦК №2264/МВ від 13.12.2023, №2323/МВ від 18.12.2023 та №91/МВ від 09.01.2024 (а.с. 30-33). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. При вирішенні питання про визнання поширеної інформації недостовірною, обов`язковому визначенню підлягає характер такої інформації та з`ясовування того, чи є така інформація фактичним твердженням чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених під час судового розгляду фактичних обставин справи. Згідно з частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, слід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак в контексті є оцінюючими судженнями з урахуванням вживаних слів та виразів з використанням мовно-стилістичних засобів. Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно зі статтею 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року). Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо публічної особи є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (Газета «Україна-центр» проти України, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року). У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен враховувати положення Декларації Комітету Міністрів Ради Європи про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Аналогічні положення роз`яснено судам у абзаці 3, 4 пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи». У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкривають свої слова і вчинки для ретельної уваги всього суспільства, повинні це усвідомлювати і мають виявляти більшу терпимість. Позивач обіймає посаду начальника юридичного відділу Малоданилівської селищної ради, а отже межа допустимої критики щодо позивача, як публічної особи є значно ширшою, а його діяльність є об`єктом суспільного інтересу, який, зокрема, втамовується продукуванням інформації щодо такої особи членами територіальної громади та мешканцями району. Суд вважає, що вказана вище інформація, поширена відповідачем є оцінкою дій позивача, висловлюваннями, які не можна витлумачити як такі, що містять фактичні дані, оскільки вони лише дають можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями відповідача. Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачений статтею 10 Конвенції. Аналіз змісту оспорюваної інформації свідчить про відсутність твердження про факти (час, спосіб, кількість тощо) і вказує на те, що по суті в ньому викладені оціночні судження відповідача. Оцінити правдивість чи правильність такого висновку неможливо. В заяві від 14.02.2024, адресованої до ВП №3 ХРУП №3 ГУНП в Харківській області, щодо прийняття заходів до [PERSON] , відповідач вказав, що на «його думку» визначені особи ухиляються від мобілізації. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria). Відповідно до рішення Конституційного Суду України за №2-рп/2012 від 20 січня 2012 року, перебування особи на посаді, пов`язаній зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, передбачає не тільки гарантії захисту прав цієї особи, а й додаткові правові обтяження. Публічний характер як самих органів - суб`єктів владних повноважень, так і їх посадових осіб вимагає оприлюднення певної інформації для формування громадської думки про довіру до влади та підтримку її авторитету у суспільстві. За таких обставин суд вважає, що поширена відповідачем інформація містить оціночні судження, має суспільний інтерес до позивача, який є публічною особою, тому в даному випадку не мало місце поширення неправдивих відомостей щодо позивача. Правильність думки чи оцінки тієї чи іншої особи може бути предметом думки, оцінки інших осіб, але не предметом повноважень судової влади. Вони можуть оспорюватись у порядку полеміки, у тому числі й у друкованому засобі масової інформації, по радіо чи в телепередачі або через мережу Інтернет. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вказана інформація не носить характеру завідомо неправдивих відомостей, не містить фактичних даних та є оціночним судженням, яка хоч і є неприємною для позивача, однак не виходить за рамки суспільної моралі. Інформацію висловлено у формі, яка не принижує гідність, честь чи ділову репутацію, так як позивач є публічною особою та підлягає ретельному громадському контролю і потенційно може зазнати гострої та сильної громадської критики. Таким чином, правові підстави для задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди, відсутні. Оскільки у задоволенні вимог [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди відмовлено, то відсутні і підстави для стягнення моральної шкоди. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові витрати стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed