Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-17 00:00:00

позивач звернувся до суду з цим позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] , померлого [INFO] . 01 жовтня 2001 року [PERSON] придбав за договором купівлі-продажу нерухомості від 01 жовтня 2001 року (надалі - Договір купівлі-продажу) у [PERSON] за 8 165,00 гривень житловий будинок - А, саман, обкл.ц/плиткою, розміром 35,2 кв.м. житлової площі з надвірними побудовами: сарай-Б, навіс - В, Д, л/кухня - Г, убиральня - Ж, л/душ - 3, колодязь - №1, покриття - №3, огорожа - №2,4-6, розташовані за адресою: [ADDRESS] . Село Знаменівка входить до Піщанської об`єднаної територіальної громади Новомосковського району Дніпропетровської області на дату звернення позивача до суду з позовом. За умовами договору купівлі-продажу нерухомості [PERSON] , як Продавець одержала від [PERSON] , як Покупця, до підписання цієї угоди кошти в розмірі 8\~165,00 грн. Договір купівлі-продажу посвідчено Товарною біржею «НОВОМОСКОВСЬКА» 01 жовтня 2001 року за реєстраційним № 000168. Право власності [PERSON] на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу зареєстровано Новомосковським районним комунальним підприємством Бюро технічної інвентаризації «ІНВЕНТАРИЗАТОР» 30 жовтня 2001 року в реєстровій книзі за № 948, про що свідчить позначка на договорі купівлі-продажу, та зареєстроване у Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду, складеного 30 січня 1989 року, житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , в цілому складається з: житлового будинку - А (разом із сінями - а), загальною площею 57,4 кв.м., житловою площею 35,2 кв.м.,, сараю - Б, навісів - В, Д, Е, И, літньої кухні - Г, убиральні - Ж, літнього душу - 3, споруд - №1-6, 1950-1978 років побудови. 12 червня 2020 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сущенко Ольгою Володимирівною, зареєстрований в реєстрі за № 526, відповідно до змісту якого усе належне йому майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, усі майнові права та обов`язки, які належали [PERSON] на час посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обов`язки, які належали [PERSON] на день смерті, [PERSON] заповів позивачу [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. 20 червня 2023 року позивач звернувся до Другої новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадкового майна, що залишилося після смерті [PERSON] за заповітом, прийнятою та зареєстрованою за № 403 державним нотаріусом Крутько Л. П., відповідно до якої відкрита спадкова справа № 104/2023. 12 грудня 2023 року позивач звернувся до Другої новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом. 12 грудня 2023 року позивачем отримане свідоцтво про право на спадщину за заповітом (зареєстровано в реєстрі за № 990), видане державним нотаріусом Другої новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Крутько Л. П., відповідно до якого спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з: земельної ділянки площею 0,1667 га, кадастровий номер 1223282500:03:002:0581, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована в [ADDRESS] . Право власності на зазначену земельну ділянку зареєстроване 12 грудня 2023 року державним нотаріусом Крутько Л. П. Також 12 грудня 2023 року листом державного нотаріуса за № 2185/02-14 позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом - на житловий будинок [ADDRESS] , після смерті спадкодавця - [PERSON] з посиланням на недійсність правовстановлюючих документів про належність спадкодавцеві спадкового нерухомого майна - зазначеного житлового будинку, оскільки наданий позивачем договір купівлі-продажу нерухомості, зареєстрований 01 жовтня 2001 року на товарній біржі «Новомосковська» за реєстраційним № [NUMBER] , про купівлю-продаж житлового будинку не був нотаріально посвідчений. Позивач вважає, що спадкодавець набув право власності на житловий будинок, й у позивача є всі підстави для визнання права власності на спірний житловий будинок, оскільки він будинок входить до складу спадщини, відкритої внаслідок смерті [PERSON] . В обґрунтування позову посилається на норми статті 58 Конституції України, ст. 328, 392, 1218, 1220, 1223, 1268, п. 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року (надалі - ЦК України), ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, ст. 128,153, 224 ЦК УРСР, ч. 2 ст. 9 ЖК Української PCP, п. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Постановленою суддею ухвалою від 23 лютого 2024 року відкрите провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначене підготовче засідання, витребувані докази у справі, отримані судом 07 березня 2024 року. Постановленою судом ухвалою від 02 квітня 2024 року до участі у справі залучено третю особу [PERSON] 02 травня 2024 року представником позивача подано додаткові пояснення, згідно з якими сторона позивача вказала на висновки з питань застосування судом норм права, викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 336/6023/20. У підготовчому засіданні 02 травня 2024 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Постановленою судом ухвалою від 03 червня 2024 року судове засідання у справі ухвалено проводити в режимі відеоконференції. У судовому засіданні 18 червня 2024 року представник позивача не заперечив проти заочного розгляду справи, підтримав вимоги позову та просив його задовольнити з підстав, викладених у ньому. Судові витрати у справі просив залишити за позивачем. Представник відповідача у судове засідання повторно не з`явився, про день, місце та час розгляду справи повідомлений своєчасно, належним чином. Відзиву на позов, будь-яких заяв та клопотань від відповідача не надходило. Третя особа [PERSON] подала суду заяви про розгляд справи у її відсутність /а.с.79/ та про підтримання вимог позову /а.с.78/. Повторна неявка відповідача, його представників, третьої особи з урахуванням поданих позивачем та отриманих судом доказів, заяви третьої особи, не перешкоджає розгляду справи, внаслідок чого, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутність відповідача та третьої особи. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, висновує таке. Судом установлено, що [PERSON] придбав за договором купівлі-продажу нерухомості від 01 жовтня 2001 року у [PERSON] за 8 165,00 гривень, які одержані третьою особою до підписання угоди (п. 3 Договору) житловий будинок - А, саман, обкл.ц/плиткою, розміром 35,2 кв.м. житлової площі з надвірними побудовами: сарай-Б, навіс - В, Д, л/кухня - Г, убиральня - Ж, л/душ - 3, колодязь - №1, покриття - №3, огорожа - №2,4-6, розташовані за адресою: [ADDRESS] (п. 1 Договору) /а.с.11/. Договір купівлі-продажу посвідчено Товарною біржею «НОВОМОСКОВСЬКА» 01 жовтня 2001 року за реєстраційним № 000168. Право власності [PERSON] зареєстровано Новомосковським районним комунальним підприємством Бюро технічної інвентаризації «ІНВЕНТАРИЗАТОР» 30 жовтня 2001 року в реєстровій книзі за № 948, згідно зі штампом на Договорі, печаткою організації та підписом відповідної посадової особи. З засвідченої копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 362067780 від 16 січня 2024 року /а.с.9-10/ вбачається, що виникле на підставі Договору від 01 жовтня 2001 року право власності [PERSON] на спірне майно зареєстроване у Реєстрі прав власності на нерухоме майно 07 серпня 2003 року. Відповідно до наданого у засвідченій копії технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду, складеного 30 січня 1989 року, житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , в цілому складається з: житлового будинку - А (разом із сінями - а), загальною площею 57,4 кв.м., житловою площею 35,2 кв.м., сараю - Б, навісів - В, Д, Е, И, літньої кухні - Г, убиральні - Ж, літнього душу - 3, споруд - №1-6, 1950-1978 років побудови /а.с.12-15/. [INFO] [PERSON] помер, про що 05 червня 2023 року складений актовий запис № 1090 Новомосковським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Новомосковському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про що свідчить надане суду у засвідченій копії свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 05 червня 2023 року /а.с.17/. З отриманої судом копії витягу зі спадкової справи після [PERSON] , отриманої на запит суду, наданих позивачем у засвідчених копіях письмових доказів убачається, що: -20 червня 2023 року [PERSON] звернувся до Другої новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадкового майна, що залишилося після смерті [PERSON] за заповітом, прийнятої та зареєстрованої за № 403 державним нотаріусом Крутько Л. П. /а.с.18, 56/; -20 червня 2023 року державним нотаріусом Другої новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області відкрита спадкова справа № 104/2023 /а.с.19,53-54, 59/; -з 2001 року та до 02 червня 2023 року (на момент смерті) [PERSON] проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] один /а.с.59, зворот/; -в спадковому реєстрі (заповіти/спадкові договори) наявна інформація про посвідчення заповітів [PERSON] 11 січня 2002 року та 12 червня 2020 року /а.с.58/; -11 січня 2002 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений секретарем виконкому Знаменівської сільської ради, яким заповів житловий будинок у [ADDRESS] [PERSON] , право на земельну частку (пай) розміром 3,55 га, посвідчене сертифікатом, а у разі виділення земельної ділянки в натурі земельну ділянку [PERSON] ; -12 червня 2020 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сущенко О. В., зареєстрований в реєстрі за № 526, відповідно до якого усе належне йому майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, усі майнові права та обов`язки, які належали [PERSON] на час посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обов`язки, які належали [PERSON] на день смерті, [PERSON] заповів [PERSON] /а.с.16, 60/; -12 грудня 2023 року [PERSON] звернувся до Другої новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом та земельні ділянки /а.с.61, зворот - 62/; -12 грудня 2023 року державним нотаріусом Монастирському В. М. видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 990, відповідно до якого спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з: земельної ділянки площею 0,1667 га, кадастровий номер 1223282500:03:002:0581, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована в [ADDRESS] /а.с.64, зворот/; -12 грудня 2023 року право власності на земельну ділянку кадастровий номер 1223282500:03:002:0581 зареєстроване державним нотаріусом Крутько Л. П. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно /а.с.21/ -12 грудня 2023 року державним нотаріусом Монастирському В. М. видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 991, відповідно до якого спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з: земельної ділянки площею 3,53 га, кадастровий номер 1223282500:01:016:0312, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Новомосковського району Дніпропетровської області, належної померлому [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю ІІ-ДП № 079068, виданого 13 червня 2002 року /а.с.65/; -12 грудня 2023 року державним нотаріусом Другої новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Крутько Л. П. листом № 2185/02-14 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок [ADDRESS] , після смерті спадкодавця - [PERSON] з посиланням на недійсність правовстановлюючих документів про належність спадкодавцеві спадкового нерухомого майна - зазначеного житлового будинку, оскільки наданий [PERSON] договір купівлі-продажу нерухомості, зареєстрований 01 жовтня 2001 року на товарній біржі «Новомосковська» за реєстраційним № [NUMBER] , про купівлю-продаж житлового будинку та відсутністю відомостей щодо нотаріального посвідчення договору /а.с.22, 63, зворот 64/. Таким чином матеріали справи, лист нотаріуса свідчать про наявність спору щодо спадкування нерухомого майна, право на яке не визнається нотаріусом внаслідок відсутності нотаріального посвідчення правочину. Вирішуючи позов, суд виходить з такого. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК України від 16 січня 2003 року ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки правова підстава для виникнення у [PERSON] права власності (Договір) виникла 01 жовтня 2001 року, тобто у період дії ЦК Української РСР 1963 року, то застосуванню підлягають саме норми вказаного Кодексу. Як указано у висновках з питань застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 336/6023/20, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частина третя статті 5 ЦК України). За загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року в справі № 671/22/19 (провадження № 61-9511сво19)). Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (стаття 47 ЦК УРСР). Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей (частина перша статті 48 ЦК УРСР). Угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення (частина перша статті 59 ЦК УРСР). Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів (стаття 227 ЦК УРСР). Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню (частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Вимоги щодо змісту та форми правочинів визначаються законодавством, чинним на момент їх вчинення. Це саме положення стосується також підстав визнання правочинів недійсними. При розгляді справи про визнання правочину недійсним він оцінюється на предмет відповідності до вимог законодавства, чинного під час його укладення. Отже, на правочини вчинені до моменту набуття чинності Цивільним кодексом України від 16 січня 2003 року, тобто до 01 січня 2004 року, поширюється законодавство, чинне на момент їх укладення, зокрема Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року в справі № 478/708/19 (провадження № 61-2680св20), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 205/1783/20 (провадження № 61-480св23), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2023 року в справі № 203/4638/20 (провадження № 61-4402ск23)). У статті 227 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод було обов`язкове лише у випадках укладення договору купівлі-продажу жилого будинку. В ЦК УРСР не передбачалося обов`язку нотаріально посвідчувати договір купівлі-продажу квартири, у тому числі у випадку укладення договору, стороною якого є фізична особа (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 березня 2018 року в справі № 904/4573/16, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04 вересня 2019 року в справі № 903/729/16, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 183/900/17 (провадження № 61-9101св21)). Термін «нікчемність правочину», передбачений ЦК України 2003 року, до прийняття цього Кодексу у законодавстві не вживався. ЦК УРСР узагалі не передбачав поділу правочинів на нікчемні та оспорювані за характером їх недійсності. Однак відсутність нотаріальної форми правочину у випадках, коли вона є обов`язковою, призводила до наслідків, які є подібними до сучасного тлумачення поняття «нікчемність» (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року в справі № 478/708/19 (провадження № 61-2680св20)). Цивільний кодекс Української РСР не встановлював інституту нікчемності правочину, який запровадили аж у ЦК України, що набрав чинності 1 січня 2004 року. Єдиним механізмом підтвердження недійсності угоди, що існував до появи вказаного інституту, було визнання такої недійсності за рішенням суду (див. пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21)). Підстава недійсності правочину має існувати в момент вчинення правочину (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2020 року в справі № 522/25151/14-ц (провадження № 61-101св19)). У чинному ЦК України 2003 року передбачено поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. В ЦК України 2003 року закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року в справі № 473/1878/19 (провадження № 61-20469сво19)). Оспорюваний правочин визнається недійсним на підставі рішення суду за позовом сторони чи заінтересованої особи. Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення, і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично. Визнання недійсним нікчемного правочину чи встановлення нікчемності правочину не є належним способом захисту права чи інтересу. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (див. пункти 53 - 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), пункти 69 - 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 року у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21)). Таким чином, за загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року в справі № 671/22/19 (провадження № 61-9511сво19)). Правочин чи договір з`являються як юридичний факт в момент їх вчинення. Недійсність може «вражати» правочин чи договір, і вона стосується саме моменту його вчинення, а не виконання. Саме на момент вчинення правочин чи договір перевіряються на те чи він відповідає, зокрема, вимогам щодо його дійсності, яка форма встановлена законом щодо правочину чи договору на момент його вчинення. Тому при вирішенні питання щодо кваліфікації правочину чи договору як недійсного має застосовуватися той закон, який був чинний на момент його вчинення; в ЦК УРСР 1963 року не передбачалося конструкції нікчемності правочину чи договору. Правочин чи договір, які вчинялися під час чинності ЦК УРСР 1963 року, могли бути визнанні недійсними на підставі рішення суду; норми ЦК України 2003 року щодо недійсності правочинів не можуть бути застосовані при вирішенні спору про недійсність правочину чи договору, який вчинявся під час чинності ЦК УРСР 1963 року. На рівні ЦК УРСР 1963 року не передбачалося правила про пріоритетність його норм над нормами інших законів. У частині другій статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) міститься спеціальна норма щодо положень статті 47 та 227 ЦК УРСР 1963 року. Адже статті 47 і 227 ЦК УРСР 1963 року внормовували форму угоди/договору купівлі-продажу жилого будинку, а частина друга статті 15 Закону «Про товарну біржу» регулювала форму цього договору у вужчому розумінні - як укладеного на товарній біржі. Спеціальна норма (частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)) має перевагу над загальними (статті 47 та 227 ЦК УРСР 1963 року) нормами. Прийнята пізніше в часі спеціальна норма (частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин))) має перевагу над загальними (статті 47 та 227 ЦК УРСР 1963 року) нормами. Відповідно, укладення договору на товарній біржі унеможливлювало його нотаріальне посвідчення в силу прямої вказівки на це в законі. В ЦК УРСР 1963 року не передбачалося конструкції нікчемності правочину чи договору. Правочин чи договір, які вчинялися під час чинності ЦК УРСР 1963 року, могли бути визнанні недійсними на підставі рішення суду. Норми ЦК України 2003 року щодо недійсності правочинів не можуть бути застосовані при вирішенні спору про недійсність правочину чи договору, який вчинявся під час чинності ЦК УРСР 1963 року. Як свідчать матеріали цієї справи, при укладенні Договору всі дії сторін правочину були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності, всі сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу будинку, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України у 2001 році. Також суду доведено, що умови договору виконані належним чином. Як убачається з положень укладеного Договору, сторони за договором уклали цей договір, здійснили купівлю-продаж належного Продавцю на праві власності житлового будинку. [PERSON] та третьою особою усі умови за договором виконані, відчужувана нерухомість продана [PERSON] , який з 2001 року проживав у будинку, відчуженому за Договором. Доказів того, що сторони заперечували укладений договір, відповідно до вимог ст. 237 ЦК України, суду не надано, а на підтвердження дійсності Договору свідчить позиція третьої особи у справі. Також, відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Суд ураховує, що після укладення договору, перехід права власності на спірне майно зареєстровано в органі, відповідальному за проведення реєстраційних дій щодо нерухомого майна на час переходу права власності відповідним місцевим бюро технічної інвентаризації за [PERSON] та в подальшому, після набуття чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності зареєстровано за [PERSON] також і у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, зазначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно зі ст. 1233, 1235, 1236 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. За ч. 1 3 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Ст. 1268 ЦК України передбачає, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Ч. 1 ст. 1269 ЦК України визначає, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 1 липня 2004 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Відповідно до положень пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 Про судову практику у справах про спадкування, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Таким чином, оскільки нотаріусом відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з підстав не надання документу, який би безсумнівно для нотаріуса підтверджував право власності спадкодавця через дефекти законодавства, відмова нотаріуса позбавляє позивача можливості реалізувати його спадкові права, а наданими суду доказами в своїй сукупності підтверджується: факт набуття [PERSON] за життя права власності на спірний будинок; відсутність визнання судом правочину з переходу права власності недійсним; право власності на спірне майно зареєстроване в органі, який на час набуття права власності здійснював державну реєстрацію переходу права власності та у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; відсутність інших спадкоємців, окрім позивача, які мають право на спадщину за заповітом, або обов`язкову частку у спадщині суд висновує, що позивач, як єдиний спадкоємець за заповітом має право на отримання спірного спадкового майна у власність. Внаслідок вказаного, позовна заява є обґрунтованою, належні та допустимі докази, подані в її обґрунтування підтверджують викладені в заяві обставини та у своїй сукупності вказують на наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі. Враховуючи позицію представника позивача щодо судових витрат, виходячи з принципів розумності, диспозитивності судові витрати покладаються на позивача. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: approved