Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить визнати сумісною власністю подружжя нежитлове приміщення, яке розташоване на земельній ділянці Нововодолазької селищної ради, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 61,5 кв.м. та про що Нововодолазькою селищною радою видане свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 07 травня 2007 року; визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частку нежитлового приміщення, яке розташоване на земельній ділянці Нововодолазької селищної ради, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 61,5 кв.м.; визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частку нежитлового приміщення, яке розташоване на земельній ділянці Нововодолазької селищної ради, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 61,5 кв.м., судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що вона перебувала у шлюбі з [PERSON] , що був зареєстрований 01 жовтня 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області, актовий запис № 119. Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 27 квітня 2023 року у справі з єдиним унікальним № 631/372/23 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню доньку, [PERSON] , яка проживає на даний час з позивачем. У період перебування у шлюбі сторонами було набуте право власності на нежитлове приміщення, яке розташоване на земельній ділянці Нововодолазької селищної ради Харківської області, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 61,5 кв.м., про що Нововодолазького селищною радою видане свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 07 травня 2007 року на ім`я відповідача. Вказане нерухоме майно, на думку позивача, є об`єктом спільної сумісної власності, оскільки набуте під час перебування у шлюбі та спільного проживання, за спільні гроші кошти подружжя. Дане нежитлове приміщення довгий час використовувалось як приміщення кафе та з моменту його придбання й до 2022 року зазначена нерухомість утримувалась, ремонтувалось за рахунок спільного сімейного бюджету, до якого позивач має безпосереднє відношення, оскільки офіційно була працевлаштована до 14 березня 2022 року. Як вказала [PERSON] , після розлучення вони з відповідачем не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, тому позивач вимущена звернутись до суду з даним позовом у порядку статтей 69, 70 Сімейного кодексу України. Відповідач у справі, [PERSON] , своїм процесуальним правом надати відзив на позовну заяву [PERSON] , у відповідності до приписів статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, не скористався. Ніяких клопотань, заяв по суті позовних вимог та доказів в обгартування своєї позицію на адресу суду відповідачем подано не було. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 22 травня 2023 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя залишено без руху. Позивачем в установлений законом та зазначений в ухвалі суду від 22 травня 2023 року строк, недоліки, що були підставою для залишення позовної заяви без руху, усунуті. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 30 травня 2023 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, за клопотання позивача витребувані додаткові докази у справі. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 01 червня 2023 року за заявою [PERSON] вжиті заходи забезпечення позову у вигляді накладання арешту на нежитлове приміщення, розташоване на земельній ділянці Нововодолазької селищної ради, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 61,5 кв.м. шляхом заборони його відчуження в будь-який спосіб. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 09 серпня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя до судового розгляду. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову тощо) у справі\~за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, судом не вживалось. Позивач, [PERSON] , у судове засідання не з`явилась, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась завчасно та відповідно до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, 08 серпня 2023 року на адресу суду з використанням підсистеми «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи [PERSON] надіслала заяву, що була зареєстрована за вхідним № 4151/24-вх., відповідно до якої просила суд розгляд справи провести за її відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник позивача адвокат Мякота Тетяна Миколаївна у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити й у вступному слові стисло виклала зміст та підстави позову, надавши необхідні пояснення щодо них, які відповідають змісту позовної заяви. В подальшому у судове засідання адвокат Мякота Т. М. не з`явилась, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялась завчасно та відповідно до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, представник позивача надіслала на електронну адресу суду клопотання, що було зареєстроване за вхідним № ЕП-1302/24-вх. від 01 липня 2024 року, відповідно до якого вказала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, подальший розгляд справи просила провести за її відсутності та відсутності [PERSON] . Відповідач, [PERSON] , у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Про причини своєї неявки суд жодного разу не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за його відсутності не надав, однак скористався правом, наданим частиною 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України, щодо участі у судовому процесі через представника адвоката Мезіна Віталія Вікторовича. Представник відповідача адвокат Мезін Віталій Вікторович у судове засіданні також не з`явися, хоча про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, представник відповідача 23 квітня 2024 року звернувся на адресу з клопотанням, яке було зареєстроване за вхідним № 2693/24-вх, відповідно до якого просив розгляд справи провести за його відсутності та за відсутності відповідача, зазначивши, що позовні вимоги [PERSON] відповідач не підтримує, просить суд винести рішення згідно чинного законодавства. З цього приводу слід зазначити, що відповідно до пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина 1 статті 44 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно з приписами частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Крім того, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторін свідчать їх відповідні заяви, що містяться у матеріалах справи. Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За таких обставин, приймаючи до уваги той факт, що судом створені необхідні умови для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав на участь в розгляді справи у суді, підстав для визнання необхідним надання відповідачем особистих пояснень не має, а представник позивача у судовому засіданні їх вже надала, суд вважає за можливе розглянути справу та закінчити її розгляд по суті вимог за відсутності сторін. Вислухавши пояснення\~та доводи\~представника позивача, дослідивши заяву\~представника відповідача, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують правовідносини, що виникли, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Згідно з частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути\~визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення тощо. Положеннями статті 5 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року по справі № 9-\-зп). При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Положення частини 2 статті 129 Конституції України визначають основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені й частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перебували у шлюбі, що був зареєстрований 01 жовтня 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області, актовий запис № 119. Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 27 квітня 2023 року, ухваленому у справі з єдиним унікальним № 631/372/23 (провадження № 2/631/320/23) шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 01 жовтня 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області, актовий запис № 119, розірвано. Під час перебування у шлюбі у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області, актовий запис № 10, де у графі «Батьки» зазначені громадяни України: батько [PERSON] , мати [PERSON] . 07 травня 2007 року Нововодолазькою селищною радою Нововодолазького району Харківської області видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , а саме на нежитлову будівлю магазину на земельній ділянці селищної ради, адреса об`єкта: [ADDRESS] , загальною площею 61,5 метрів квадратних, основною площею 49,2 метра квадратних. Згідно вказаного свідоцтва, власником нежитлової будівлі є [PERSON] , форма власності приватна, із розміром частки 1/1, на підставі Рішення виконавчого комітету Нововодолазької селищної ради від 26 квітня 2007 року № 282. Згідно копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССС № 500069, номер витягу 14733151, виданого 31 травня 2007 року Нововодолазьким малим комунальним підприємством технічної інвентаризації, встановлено, що право приватної власності на нежитлову будівлю магазину на земельній ділянці селищної ради, розташованого за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване за [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ № 871334, номер запису 106, в книзі 3. Аналогічні відомості містяться у Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки 332225676 від 15 травня 2023 року. Відповідно до звіту про оцінку майна, реєстраційний № 23052023-001, складеного 23 травня 2023 року Фізичною особою підприємцем [PERSON] , встановлено, що ринкова вартість об`єкта оцінки нежитлової будівлі, магазину загальною площею 61,50 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] , складає 339800 гривень 00 копійок. З копії трудової книжки серії [NUMBER] , виданої на ім`я [PERSON] , убачається, що остання була прийнята на службу у Державну кримінально-виконавчу службу 10 листопада 2006 року (наказ № 76 о/с) та звільнена зі служби 14 березня 2022 року (наказ № 55/к). Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становить 15 років 04 місці 04 дні, у пільговому обчисленні 20 років 05 місяців 15 днів. Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання, насамперед, здійснюється нормами\~Сімейного кодексу України № 2947-ІІІ від 10 січня 2002 року (далі Сімейний кодекс України). Стаття 41 Конституції України гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод у статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці Європейського суду з прав людини напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Європейський суд з прав людини констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Європейського суду з прав людини. Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу № 1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом. Так, у сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 Сімейного кодексу України, яка регламентує, що\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Подібні приписи містяться також у частинах 3 та 4 статті 368 Цивільного кодексу України, які встановлюють, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Тобто, наведеними нормами права встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18), а також у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 676/4308/21 (провадження № 61-7301св22). Відповідно до статті 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 Сімейного кодексу України). За нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке набуте одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета набуття цього майна, інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Тобто сімейне законодавство передбачає виникнення спільної сумісної власності на майно і рівні права подружжя щодо володіння, користування і розпорядження ним. Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним з них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має, оскільки майно знаходиться у спільній сумісній власності подружжя без визначення часток. Згідно зі статтею 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Водночас, статтею 68 Сімейного кодексу України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. За правилами частини 1 статті 69 та частини 1 статті 70 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Підсумовуючи викладене слід дійти висновку, що суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) та від 03 липня 2019 року у справі 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, з`ясовувати час та джерело його придбання. Обсяг майна, яке подружжя просить поділити, повинен охоплювати все спільно набуте ними у шлюбі майно з метою найбільш ефективного вирішення спору про його поділ у межах одного провадження. Указане відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи в суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (пункт 24\~постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 та пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц). Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 Сімейного кодексу України, частина 3 статті 368 Цивільного кодексу України), відповідно до частин 2 і 3 статті 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого\~з\~подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина 1 статті 71 Сімейного кодексу України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~статтями 69 72 Сімейного кодексу України та статтею 372 Цивільного кодексу України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1 та 2 статті 71 Сімейного кодексу України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина 2 статті 364 Цивільного кодексу України). Тлумачення частини 1 статті 71 Сімейного кодексу України свідчить, що як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу 1 частини 1 статті 71 Сімейного кодексу України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21). Поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 Сімейного кодексу України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 Сімейного кодексу України). Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20)). Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, пункт 82 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (пункт 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18). Також Пленуму Верховного Суду України у пункті 22 своєї постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Повертаючись до обставин даної справи, судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі тривалий час, а саме з 01 жовтня 2005 року по 27 квітня 2023 року. У цей період, а саме у травні 2007 року за відповідачем [PERSON] зареєстроване право приватної власності на нежитлове приміщення магазин, загальною площею 61,5 кв.м., що розташований на земельній ділянці Нововодолазької селищної ради Харківської області, та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Отже, право власності на нежитлову будівлю магазину, хоча й зареєстроване на ім`я відповідача, проте це нерухоме майно набуте сторонами під час перебування їх у шлюбі. Доказів того, що [PERSON] має право особистої власності на нерухоме майно, та те, що [PERSON] не має до нього відношення, стороною відповідача не надано, а отже відповідачем не спростовано презумпцію спільної сумісної власності на спірний об`єкт. При цьому суд наголошує, що судове доказування це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 12 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно з частиною 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 зробила правовий висновок, відповідно до якого принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження №14-325цс18), конструкція норми статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі №711/5108/17 (провадження №61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Отже, підсумовуючи викладене, слід дійти висновку про те, що той з подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести. У даній справі на виконання свого процесуального обов`язку, відповідачем не надано доказів того, що набуте у шлюбі майно не є спільною сумісною власністю сторін. Представник відповідача у своїй заяві про розгляд справи за їх відсутності лише вказав, що відповідач не підтримує позовні вимоги, без конкретного обґрунтування своєї позицію. Таким чином, враховуючи, що право власності на спірну нежитлову будівлю магазину, розташованого за адресою: [ADDRESS] , набуте сторонами під час перебування у шлюбі, то такий об`єкт є об`єктом спільної сумісної власності сторін, у зв`язку з чим суд доходить висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем та відповідачем право власності по 1/2 частини. Щодо позовної вимоги [PERSON] в частині визнання спірного майна спільним сумісним майном, то вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.\~\~ При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи не спростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) та підтриманий Верховним Судом у постановах: від 10 квітня 2024 року в справі № 753/1159/21 (провадження № 61-12247св23), від\~10 квітня 2024 року в справі № 757/44969/18-ц (провадження № 61-14303св23), і багатьох інших. У цій справі метою пред`явленого позову є поділ спільного сумісного майна, тому вимога про визнання спірного майна спільним сумісним майном подружжя не є ефективним способом захисту прав позивача. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). З матеріалів справи вбачається, що позивачем, [PERSON] , при подачі позовної заяви до суду було сплачено судовий збір у сумі 1073 гривні 60 копійок та у сумі 2324 гривні 40 копійок, що підтверджується квитанцією № 32528798800006915452 від 16 травня 2023 року та квитанцією № 78271 від 25 травня 2023 року, виданих АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «ТАКСОБАНК» Частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача (пункт 1 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України). З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з відповідача, [PERSON] , на користь позивача, [PERSON] , судові витрати по сплаті судового збору у загальному розмірі 3398 гривень 00 копійок. Також суд враховує, що ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 01 червня 2023 року за клопотанням позивача були вжиті заходи забезпечення позову у вигляді накладання арешту на нежитлове приміщення, розташоване на земельній ділянці Нововодолазької селищної ради, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 61,5 кв.м. шляхом заборони його відчуження в будь-який спосіб. Відповідно до частини 7 статті 158 Цивільного процесуального кодексу України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Враховуючи те, клопотань від учасників справи про скасування заходу забезпечення позову не надходило, останній продовжує діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили, після чого вважається скасованими. На підставі викладеного,

Outcome: partial