Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-12 00:00:00

25.01.2024 р. позивач звернулася до суду із позовними вимогами до ТОВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» про стягнення страхового відшкодування, штрафних санкцій та моральної шкоди, просить стягнути з відповідача на свою користь суми недоплаченого страхового відшкодування у розмірі 81 705,32 грн, 3% річних у розмірі 2 533,54 грн, інфляційного збільшення у розмірі 3 168,95 грн, моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн та просить стягнути витрати на професійну правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] через множинні переломи кісток скелета з ушкодженням внутрішніх органів, отриманих внаслідок ДТП, яка трапилася [INFO] приблизно о 12:30 год., внаслідок того, що водій [PERSON] керуючи автомобілем «ИЖ-27175-037» р.н. [NUMBER] порушив п.п. 15.3, 2.3 підпункт «б», 12.3, 31.4.2(а) ПДР та здійснив наїзд на [PERSON] , вказані обставини також підтверджуються вироком Дарницького районного суду м. Києва від 11.11.2022 р., ухвалами Київського апеляційного суду від 14.03.2023 р. та постановою Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 02.05.2023 р. де [PERSON] визнано потерпілою особою від зазначеного злочину, проте питання стягнення моральної та майнової шкоди в рамках розгляду кримінальної справи судом не вирішувалося. Так, позивачем було понесено витрати у зв`язку із похованням своєї матері та встановлення пам`ятника, що загалом становить 63 234,65 грн, які засудженим відшкодовано позивачу не було, проте на день вчинення ДТП його цивільно-правова відповідальність була застрахована у ТОВ «СК «Альфа-Гарант» за договором обов`язкового страхування №АО-0005788524 від 28.06.2019 р. куди 11.02.2020 позивач звернулася із повідомленням про ДТП від потерпілого, а також надала відомості про свою матір, на що відповідачем 24.02.2020 надано відповідь де просив позивача для визначення всіх осіб, яким може належати страхове відшкодування, надати інформацію про наявність або відсутність у [PERSON] найближчих родичів, надати на підтвердження відповідні документи, а також надати документи що підтверджують поховання та встановлення пам`ятника, які як зазначила позивач нею були надані на підставі чого, відповідачем 18.08.2023 виплачено на користь позивача 31 605,33 грн з розрахунку мінімальної заробітної плати на дату настання випадку 4 173 -12 місяців = 50 076,00 грн. Позивач із такою виплатою не погоджується, а саме у розмірі 50% від завданого збитку, підтвердженого документально, а також з відмовою у виплаті страхового відшкодування, пов`язаного із виготовленням пам`ятника незаконною та такою, що грубо порушує права позивача. Ухвалою судді 29 січня 2024 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 71, 72). Ухвалою судді відповідачу надано встановлений законом строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, надано строк для направлення відзиву на позовну заяву. 12.02.2024 р. представником відповідача подано відзив на позовну заяву, де зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з підстав того, що ТОВ «СК «Альфа-Гарант» на виконання Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було розпочато розслідування обставин настання події, яка має ознаки страхового випадку та в межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодував оцінену шкоду, відповідно до п. 27.3 ст. 27 Закону, тобто загальний розмір відшкодування (регламентної виплати) на одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку і виплачується рівними частинам, отже на підставі наданих позивачем документів, які підтверджують, що вона є дочкою померлої особи та є єдиною особою, яка має право на тримання страхового відшкодування згідно розрахунку: 4 173 х 12 = 50 076 грн та п. 36.3 ст. 36 Закону, що у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаєморозуміння за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість третіх осіб, тобто відповідно до вироку Дарницького районного суду м. Києва від 11.11.2022 р. [PERSON] також грубо порушила ПДА, а саме: різко вийшла із-за маршрутного таксі та переходила проїжджу таксі та переходила проїжджу частину на червоний сигнал світлофора, а тому відповідачем було розраховано розмір страхового відшкодування моральної шкоди, шляхом поділу 50 076,00 грн на кількість осіб, винних у заподіянні шкоди, а саме на 2 (два), оскільки вказана ДТП трапилася внаслідок дій водія [PERSON] та пішохода [PERSON] , а отже вказана сума становить 25 038,00 грн. Що стосується відшкодування витрат на поховання загиблої представником зазначено, що позивачем надано страховику розрахункові документи, що підтверджують витрати позивача на поховання загиблої у розмірі 13 234,65 грн, яка на підставі п. 36.3 ст. 36 Закону розраховується шляхом ділення та складає 6 617,33 грн, однак інші витрати понесені позивачем на виготовлення та встановлення надгробного пам`ятника не підлягають відшкодуванню через розбіжності в імені та даті народження загиблої, тобто у всіх матеріалах кримінальної справи особа померлої - [PERSON] , [INFO] , а на пам`ятнику зазначено - [PERSON] , [INFO] , а отже загальний розмір страхового відшкодування становить 31 655,33 грн, а тому вимоги про стягнення з відповідача інфляційного збільшення у розмірі 3 168,94 грн та 3% річних у розмірі 2 533,54 грн та моральна шкода є незаконними та такими, що не підлягають задоволенню (а.с. 79-83). 16.02.2024 р. представником відповідача надіслано до суду додаткові пояснення, де зазначив, що позивачем не надано жодних підтверджень свої вимог щодо стягнення з відповідача витрат понесених на виготовлення та встановлення надгробного пам`ятника загиблій, окрім накладної №12 від 19.12.2019, про те вказаний документ не є підтвердженням оплати у розмірі 50 000 грн, крім того у вказаній накладній вказані наступні товари: підставка у кількості 2 шт., квітник у кількості 2 штуки, кубики у кількості 9 шт., шари у кількості 9 штук, плитка у кількості 8 штук, надгробна плита 2 шт., а тому наявні розбіжності, враховуючи те, що на місці поховання встановлені два ідентичні пам`ятники, а також позивачем не надано жодного платіжного документу, який би підтверджував такі витрати, внаслідок чого у позовних вимогах слід відмовити (а.с. 42, 43). Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] померла [INFO] (а.с. 22). Згідно довідки до форми №106/о №020-19 про причину смерті, [PERSON] , 1947 року народження померла [INFO] через множинні переломи кісток скелета з ушкодженням внутрішніх органів (а.с. 24, 25). Згідно вироку Дарницького районного суду м. Києва від 11.11.2022 [PERSON] [INFO] приблизно о 12:30 керуючи технічно несправним автомобілем марки «ИЖ-27175-037» н.з. [NUMBER] рухався у третій (крайній лівій) смузі проїзної частини вул. Привокзальної в м. Києві, зі сторони вул. Сімферопольської в напрямку вул. Ялтинської, наближаючись до зупинки громадянського транспорту «Залізничний вокзал Дарниця», позначеної інформаційно-вказівним дорожнім знаком 5.42.1 «Пункт зупинки трамвая» Правил дорожнього руху України (посадка та висадка пасажирів на якій здійснюється з проїзної частини). В цей час, проїзну частину вул. Привокзальної, в невстановленому для руху пішоходів місці, з метою здійснення посадки в трамвай, який наближався до зупинки «Залізничний вокзал Дарниця», почали перетинати невстановлені в ході слідства пішоходи, серед яких перебувала [PERSON] , наближаючись справа до смуги руху автомобіля марки «ИЖ-27175-037» н.з. [NUMBER] . Під час руху водій [PERSON] допустив порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 підпункт "б", 12.3, та 31.4.2 (а) Правил дорожнього руху України. Також у вказаному вироку встановлено, що [PERSON] також грубо порушила правила дорожнього руху, а саме різко вийшла із-за маршрутного таксі та переходила проїжджу частину на червоний сигнал світлофора. На підставі вказаних обставин [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортним засобом та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, стягнено з [PERSON] на користь потерпілої особи витрати на правову допомогу у розмірі 41 500,00 грн (а.с. 26-34). Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду від 14.03.2023 р. вирок Дарницького районного суду м. Києва від 11.11.2022 р. залишено без змін (а.с. 35-38). Ухвалою Верховного Суду колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 02.05.2023 р. відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції на ухвалу Київського апеляційного суду від 14 березня 2023 року (а.с. 39, 40). Постановою Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Відповідно до п. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована у ТОВ «СК «Альфа-Гарант» на підставі полісу №ОСЦПВВНТЗ №АО/5788524. 11.02.2020 [PERSON] звернулася до ТОВ «СК «Альфа-Гарант» із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, яка мала місце [INFO] о 12:30, а також 11.02.2020 до ТОВ «СК «Альфа-Гарант» подала заяву про страхове відшкодування (а.с. 41-43). 24.02.2021 р. у відповідь ТОВ «СК «Альфа-Гарант» надало відповідь на заяву позивача в якому просило для визначення всіх осіб, надати інформацію про наявність або відсутність у померлої [PERSON] найближчих родичів, а також документи, що підтверджують понесені витрати на поховання загиблої для отримання можливості підтвердження факту встановлення пам`ятника, вказати місце встановлення цього пам`ятника та забезпечити доступ до нього (а.с. 44). 04.08.2023 р. ТОВ «СК «Альфа-Гарант» надіслало на адресу позивача лист в якому просило надати в оригіналі або належним чином завірені документи щодо витрат на виготовлення та встановлення надгробного пам`ятника, а також повідомило, оскільки в усіх матеріалах кримінальної справи значиться загибла [PERSON] , [INFO] , а в документах з приводу виготовлення та встановлення надгробного пам`ятника вказано [PERSON] , [INFO] (а.с. 45, 46). 22.08.2023 р. ТОВ «СК «Альфа-Гарант» повідомило листом [PERSON] про виплату страхового відшкодування, що вона має право на виплату та сума розраховується: 4173*12 місяців = 50076,00 грн, на підставі п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхвого відшкодування за кожну з таких осібвизначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість осіб, а оскільки у вироці Дарницього районного суду м. Києва від 11.11.2022 р. [PERSON] також грубо порушила правила ПДР, а також на підставі ст. 27.3 вказаного Закону за страховим випадком, яке мало місце [INFO] становить 50% від зазначеної вищу суми, а саме: 50076,00*50% =25038,00 грн, та сума страхового відшкодування за ст. 27.4 Закону становить 50% від витрат на поховання становить 13234,65*50%=6617,33 (а.с. 48). 18.08.2023 ТОВ «СК «Альфа-Гарант» зарахувало на рахунок [PERSON] суму страхового відшкодування у розмірі 31 605,33 грн (а.с. 47). 12.09.2023 [PERSON] у відповідь на лист від 04.08.2023 зазначила, що встановивши надгробний пам`ятник у [ADDRESS] ) похована її мама [PERSON] (за документами), яка померла [INFO] і саме їй встановлено надгробний пам`ятник на якому викарбувано ім`я [PERSON] (а.с. 49). Як вбачається із наданої фотокартки на надгробному пам`ятнику міститься надпис « [PERSON] [INFO] - [INFO]» (а.с. 56). Згідно договору-замовлення №25.9314П на організацію та проведення поховання від 23.08.2019 [PERSON] понесла витрати у розмірі 2254,85 грн (а.с. 57). Згідно договору замовлення на організацію та проведення поховання від 22.08.2019 [PERSON] понесла витрати за замовлення у розмірі 10 920,00 грн (а.с. 58). Згідно товарного чеку від 22.08.2019 ціна надгробного чеку та накладної №12 від 19.12.2019 разом з іншими найменуванням товару, а саме: деталь пам`ятника, арка 1 шт., підставки 2 шт., квітник 2, кубіки 9 шт., шари 9шт., плитка м2 8, надгробна плита 2 шт., ваза 1 шт, лампадка 1шт, хрест 1 шт., що загалом становить 50 000, грн (а.с. 55, 59). Окрім того, позивачем надано розрахунок відсотків за користування грошовими коштами за період з 15.03.2023-17.08.2023 сума боргу становить 133 310,65 грн - 3% річних 1 452,86 грн; за період 18.08.2023-25.01.2024 сума боргу 81 705,32 грн - 3% річних 1 080,74 грн, інфляційні збитки розраховані: сума боргу 113 310,65 за період 15.03.2023-17.08.2023 сума інфляції становить 1 107,36 грн; сума боргу 81 705,32 грн за період 18.08.2023-25.01.2024 сума інфляції становить 2 061,58 грн (а.с. 60-63). Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа Аллан Якобсон проти Щвеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ул`янов проти України)). Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Спірні відносини виникли з приводу відшкодування шкоди, яка спричинена смертю особи в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, а отже врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) та Цивільним кодексом України (далі - ЦК України). Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов?язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його або прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. Відповідно до п. 23.1. ст. 23 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкодою, заподіяною життю та здоров?ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода пов?язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов?язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов?язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв?язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров?я; шкода, пов?язана із смертю потерпілого. За загальним правилом, відповідальність за шкоду несе особа, яка її завдала. Відповідно до ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до п. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування», страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та (або) майну потерпілих унаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди. Згідно з положеннями статті 27.3 Закону - Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Крім того, статтею 27.4. Закону встановлено, що Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Зменшуючи розмір виплати потерпілій моральної шкоди на 50 % страховик послався на вимоги положень п.36.3 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до п.36.3 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. Тобто, дане положення застосовується у разі здійснення страхової виплати потерпілому внаслідок взаємодії кількох об`єктів підвищеної небезпеки (наприклад - пішоходу у разі зіткнення двох автомобілів). Однак у даній ситуації, смерть потерпілої настала в результаті наїзду на неї автомобіля (джерела підвищеної небезпеки). Отже положення п.36.3 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в даному випадку не можуть бути застосовані. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Отже, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія. Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягнутому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди. Під умислом потерпілого необхідно розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди. Подібні правові висновки сформульовані Верховним Судом у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18). Відповідачем не доведено, що дорожньо-транспортна пригода трапилася внаслідок умислу потерпілого або непереборної сили, а висновок у вироку Дарницького районного суду м. Києва від 11.11.2022, що потерпіла також грубо порушила правила ПДР цього не доводить. Верховний Суд у постанові від 13 грудня 2018 року у справі № 182/2352/14-к наголосив на тому, що при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди на користь потерпілої особи, завданої внаслідок ДТП, необхідно здійснити належну оцінку порушення потерпілим Правил дорожнього руху України. За змістом положень ч. 2 ст. 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. У постанові від 18 жовтня 2019 року у справі № 352/342/17 Верховний Суд вказав на те, що питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (ч. 2 ст. 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Поняття грубої необережності цивільне законодавство не містить, тому суд виходить із конкретних обставин справи. Суд вважає, що груба необережність має місце, коли особа не бажала настання несприятливих наслідків, але передбачала їх та ставилася до цього байдуже або намагалася їх самовпевнено уникнути. Тобто це такий вчинок, нерозумність якого є очевидною. Для форми вини у виді грубої необережності характерно те, що особа передбачала настання негативних наслідків своєю поведінкою, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливість таких наслідків, хоча повинна була або могла їх передбачити. У даному випадку суд, враховуючи характер дій потерпілої та обставини заподіяння шкоди, вбачає наявність в діях [PERSON] грубу необережність, яка самочинно знехтувала правилами безпеки, грубо порушила вимоги Правил дорожнього руху України, що сприяло виникненню шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Пленум Верховного Суду України у п. 3 постанови № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" зазначив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Визначаючи розмір завданої позивачам моральної шкоди, суд враховує те, що внаслідок отриманих під час ДТП тілесних ушкоджень потерпіла особа померла, у зв`язку з чим позивач як найближча її родичка зазнала тяжких душевних страждань. Вимушені зміни, що відбулися в її житті у зв`язку з трагічною загибеллю матері є триваючими, їй завдано непоправної шкоди. Отже, з урахуванням вищенаведеного, у діях водія [PERSON] , та загиблої [PERSON] наявна груба необережність, що виразилися у нехтуванні правил дорожнього руху України та стали умовою виникнення та причиною настання даної дорожньо-транспортної пригоди і знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з наслідками, що настали, суд приходить до висновку, що розмір шкоди, який завданий позивачу внаслідок втрати матері становить 13 234,33 грн разом з тим, судом враховується, що позивачу виплачено страхове відшкодування, пов`язане із заподіянням моральної шкоди в розмірі 25 038,00 грн, а отже суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог щодо відшкодування доплати моральної шкоди в розмірі 50000 грн. Частина 3 ст.1193 ЦК України в даному випадку застосуванню не підлягає, оскільки відшкодуванню підлягає не шкода у зв`язку з втратою годувальника, а шкода у зв`язку зі смертю фізичної особи. Що стосується витрат на поховання матері суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст. 27.4 Закону страховик здійснює виплату відшкодування витрат понесених на поховання за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати. Нормами Закону не передбачено вимоги щодо надання страховику акту виконаних робіт (наданих послуг), вимагається лише підтвердження понесення витрат. Відповідно до ч.3 ст.1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування витрат на поховання. А тому суд приходить до висновку, що відповідач повинен здійснити повну суму страхового відшкодування, пов`язаного із похованням, яка становить 13 234,65 грн, а тому з відповідача необхідно стягнути суму у розмірі 6 617,33 грн. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня у справі № 761/6406/16-ц встановив, що у разі простроченої страхової виплати зі страхової компанії стягується, окрім самої виплати, 3% річних за весь період прострочення, а також пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором. Отже у зв`язку із неповною виплатою страхового відшкодування, з відповідача також необхідно стягнути з розрахунку суми боргу у розмірі 13 234,65 грн 3% річних у розмірі 344,74 грн та інфляційні втрати у 521,32 грн за період 15.03.2023 по 25.01.2024, що загалом із сумою боргу становить 7 483,39 грн. Що стосується вимог про відшкодування витрат на виготовлення та встановлення надгробного пам`ятника, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається зі змісту позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача витрати пов`язані із виготовленням та встановленням надгробного пам`ятника у розмірі 63 234, 65 грн., оскільки відповідачем надано відмову у такі виплаті з підстав існування розбіжностей у надписі прізвища ім`я по батькові та дати народження на надгробному пам`ятнику та у документах, якими встановлено факт смерті її матері, а також у вироці Дарницького районного суду м. Києва від 11.11.2022 р., внаслідок чого позивач фактично просить задовольнити вказану позовну вимогу шляхом встановлення факту що має юридичне значення того, що вона є дочкою загиблої, виходячи із вказаних розбіжностей, проте така вимога по суті не заявлялася як встановлення факту, що має юридичне значення, а лише випливає зі змісту позовної заяви, а тому суд не може виходити за межі позовних вимог. Виходячи з положення частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Окрім того, у позовній заяві відсутні будь-які підтвердження оплати позивачем виготовлення та оплати надгробного пам`ятника. Відповідно до ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Порядок ведення касових операцій у національній валюті України підприємствами визначений Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку України № 637 від 15.12.2004 р. (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 р. за № 40/10320). Пунктом 3.3. глави 3 Положення передбачено, що приймання готівки в каси проводиться за прибутковими касовими ордерами, підписаними головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником підприємства. Про приймання підприємствами готівки в касу за прибутковими касовими ордерами видається засвідчена відбитком печатки цього підприємства квитанція (що є відривною частиною прибуткового касового ордера) за підписами головного бухгалтера або працівника підприємства, який на це уповноважений керівником. Касові ордери або видаткові відомості одразу ж після одержання або видачі за ними готівки підписуються касиром, а на доданих до них документах ставиться відбиток штампа або напис Оплачено із зазначенням дати (число, місяць, рік) (пункт 3.12. глави 3 Положення). Таким чином, із відповідача не підлягає стягненню на користь позивача витрати на виготовлення та встановлення пам`ятника згідно товарного чеку від 22.08.2019 р. та накладної №12 від 19.12.2019 р. у розмірі 63 234, 65 грн., а також підстав того, що дані особи на пам`ятнику та в документах які встановили загибель померлої не співпадають, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Враховуючи наведені норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, та оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову шляхом стягнення з відповідача на користь позивача суму страхового відшкодування у розмірі 7 483,39 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи, позивачі від сплати судового збору звільняються. Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом, із відповідача відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем заявлені позовні вимоги на загальну суму 137 407,80 грн, а судом стягнуто 7 483,39 грн., тобто позовні вимоги задоволені на 5,7% (7 483,39 х 100 : 137 407). За таких підстав, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 78,19 грн (1 374 х 5,7% : 100). Що стосується судових витрат на професійну правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу. Згідно ч. 4 ст. 270 ЦПК України у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви. Відповідно до п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, окрім іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави, як закріплено у частині першій ст. 137 ЦПК України. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. За змістом законодавчих приписів необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження понесених судових витрат у вигляді професійної правової допомоги, позивачем подано ордер №1535269 від 25.01.2024 на надання правничої (правової) допомоги. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду у справі № 922/2604/20, де вказано, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності. Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що позивачем не надано доказів щодо обсягу наданих послуг, акту прийому-передачі виконаних робіт, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: partial