Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-18 00:00:00

31.12.2020 Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду із позовом до [PERSON] , Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: Шабівська сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області із вимогою про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном. В обґрунтування позову зазначають, що позивачі [PERSON] та [PERSON] є співвласниками 16/100 часток домоволодіння, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] . Зазначені частки домоволодіння розташовані на земельній ділянці комунальної форми власності Шабівської об`єднаної територіальної громади. На вказаній земельній ділянці Відповідачем [PERSON] самовільно побудовані паркани та огорожі, які обмежують Позивачам доступ, прохід до належних часток у їх домоволодінні. Тому, прохають суд зобов`язати відповідача усунути їм перешкоди у користуванні 16/100 часток домоволодіння, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] , шляхом зобов`язання [PERSON] демонтувати за власний рахунок та власними силами самовільно побудовані парки та огорожі на земельній ділянці комунальної власності Шабівської об`єднаної територіальної громади, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.01.2021 позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.05.2024 у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.02.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник адвокат Васильєв П.О. не з`явились, про час та дату місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не відомі. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилась, одна подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, просила у задоволенні позовних вимог позивачів відмовити. У судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, просив прийняти рішення згідно чинного законодавства України. Статтею 43 ЦПК України встановлений обов`язок добросовісного користування учасниками судового процесу процесуальними правами. Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами (рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України»). За час розгляду даної справи заява про розгляд справи у відсутність позивачів чи їх представника до суду не надходила. Відомості про розгляд справ ( відкриття провадження та дати призначення справи до розгляду) публікуються на офіційному веб-сайті Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області. Відповідно до\~ст. 44 ЦПК України\~учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Зловживанням процесуальними правами в розумінні процесуального закону є, крім іншого, вчинення (або не вчинення) дій, спрямованих на безпідставне затягування розгляду справи. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції та Кодексу. Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки Враховуючи, що справа тривалий час перебуває на розгляді в суді, матеріали містять необхідні докази для її розгляду, суд вирішив розглянути справу без участі позивачів. Дослідивши матеріали позовної заяви, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що Позивачі [PERSON] та [PERSON] є співвласниками 16/100 часток домоволодіння, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 20.09.1993 №240. Зазначені частки домоволодіння розташовані на земельній ділянці комунальної форми власності Шабівської об`єднаної територіальної громади. Як вбачається із позовної заяви, Позивачі вказують, що на земельній ділянці Відповідачем [PERSON] самовільно побудовані паркани та огорожі, які обмежують Позивачам доступ, прохід до їх належних 16/100 часток у їх домоволодінні. В матеріалах справи міститься лист №Г-482/02.2-08/2666 від 29.07.2021 сільського голови Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району [PERSON] , з якого вбачається, що спеціалісти Шабівської сільської ради виїхавши за адресою: [ADDRESS] встановили: до частки житлового будинку [PERSON] з північної сторони розташовані землі загального користування, прохід вільний; до вікон, що розташовані з південної сторони будинку, прохід частко вільний, по вул 40-років Перемоги встановлені ворота, з північної сторони, від земель загального користування, прохід вільний. Враховуючи вище вказане, перешкоди у користуванні майном гр. [PERSON] відсутні. Крім того, в матеріалах справи міститься копія листа сільського голови Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Павла ПАВЛЕНКО №В-269/02.2-08/1545 від 17.06.2022, з якого вбачається, що 14.06.2022 для з`ясування ситуації, працівниками Шабівської сільської ради було здійснено виїзд за адресою: [ADDRESS] , за результатами якого складено акт, до якого додаються матеріали фотофіксації. Однак, з наданих фотокарток не зрозуміло, який саме паркан чи огорожа, де розташовані, та яким чином обмежують доступ до вікон, проходу по території загального користування співвласників домоволодіння. Відповідно до вимог\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст.\~15,\~16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1\~ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Стаття 20ЦК України\~встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Відповідно до вимог\~ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з вимогами\~ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Приписами ст.321ЦК України\~визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про права людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі «Маркс проти Бельгії», в рішенні якого суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності». Так, відповідно до вимог ч. 4\~ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 14Конституції України\~передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Приписами ч. ч. 1 та 2\~ст. 116 ЗК України\~визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до вимог ч. с. 1, 2\~ст. 78 ЗК України\~право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі\~Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Так,\~статтею 391 ЦК України\~визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Указане положення кореспондується також із ч. 1\~ст. 153 ЗК України, за якою власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Нормами ч. ч. 2 та 3\~ст. 153 ЗК України\~встановлено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 листопада 2021 року у справі № 947/30277/19 вказано, що «у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю». Приписами ч.1 ст.81ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Нормами ст.76ЦПК України\~встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтями\~77,\~78ЦПК України\~визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, позивачі звертаючись з даним позовом до суду, прохали суд зобов`язати відповідача усунути їм перешкоди у користуванні 16/100 часток домоволодіння, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] , шляхом зобов`язання [PERSON] демонтувати за власний рахунок та власними силами самовільно побудовані парки та огорожі на земельній ділянці комунальної власності Шабівської об`єднаної територіальної громади, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Однак, жодних належних, достатніх та допустимих доказів того, що Відповідач [PERSON] чинить Позивачам [PERSON] та [PERSON] перешкоди у користуванні належними їм 16/100 частками домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , позивачами суду не надано. Крім того, суд зазначає про те, що позивачами не обґрунтовано, не підтверджено належними, достатніми та допустимими доказами їх вимоги щодо демонтажу за власний рахунок паркану та огорожі, оскільки не зрозуміло, який саме паркан чи огорожа та чому, а також між якими саме спорудами необхідно демонтувати. З огляду на викладене, враховуючи те, що позивачами не надано жодних належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, суд доходить переконливого висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях. Оцінюючи у сукупності усі інші доводи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими. Відповідно до вимог\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що\~стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із вищевикладеного, суд визнає, що позовні вимоги не доведені належними, допустимими та достатніми доказами, через що підстави для задоволення позову відсутні, через що суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог за приписами\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір не відшкодовується. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed