Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-17 00:00:00

У червні 2010 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна та визнання права власності, в якому просила встановити факт проживання її з [PERSON] однією сім`єю в період з червня 2000 року до травня 2010 року; визнати їх спільною сумісною власністю: житловий будинок, загальною площею 41,5 кв.м, житловою площею 34,1 кв.м, за адресою: [ADDRESS] ; земельні ділянки, а саме площею 0,1 га, яка передана для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, та площею 0,0248 га, яка передана для ведення особистого селянського господарства, й розташовані за вищезазначеною адресою; автомобіль «ТОЙОТА АВАЛОН», 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] ; автомобіль «ГАЗ 3302», 2005 року випуску, білого кольору, державний номерний знак [NUMBER] ; автомобіль «Фольксваген LТ46», 1999 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] ; автомобіль «ГАЗ 339214», 2005 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] ; вбудоване нежитлове приміщення № 3 торгівельного комплексу, загальною площею 1 347,6 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] ; трикімнатну квартиру [ADDRESS] ; визнати за нею право власності на вказаний житловий будинок, земельні ділянки та автомобілі «ТОЙОТА АВАЛОН», «ГАЗ 3302», «Фольксваген LТ46», «ГАЗ 339214»; вбудоване нежитлове приміщення №3 торгівельного комплексу, загальною площею 1347,6 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , а за [PERSON] визнати право власності на вищевказану квартиру. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що під час її сумісного проживання з [PERSON] ними було придбано майно, право власності на яке було оформлено на ім`я відповідача. Вказувала, що згоди щодо поділу майна з відповідачем не досягнуто. Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.10.2010, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 31.10.2014, позов [PERSON] задоволено. Визнано спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] таке майно: житловий будинок за адресою: [ADDRESS] ; земельні ділянки, а саме: площею 0,1 га, яка передана для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, та площею 0,0248 га, яка передана для ведення особистого селянського господарства, й розташовані за адресою; автомобіль «ТОЙОТА АВАЛОН», 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] ; автомобіль «ГАЗ 3302», 2005 року випуску, білого кольору, державний номерний знак [NUMBER] ; автомобіль «Фольксваген LТ46», 1999 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] ; автомобіль «ГАЗ 339214», 2005 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] ; вбудоване нежитлове приміщення № 3 торгівельного комплексу, загальною площею 1347,6 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] ; трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на: житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , до складу якого входить один жилий будинок, загальною площею 41,5 кв.м, житловою площею 34,1 кв.м, позначений на плані літерою «А-1», господарчі та побутові будівлі і споруди, погріб під літерою «Б», літня кухня під літерою «В», гараж під літерою «Г», вбиральня «Е», огорожа «№1,2», замощення «ІІ», водоколонка «І»; земельні ділянки площею 0,1 га, яка передана для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, та площею 0,0248 га, яка передана для ведення особистого селянського господарства; автомобілі «ТОЙОТА АВАЛОН», «ГАЗ 3302», «Фольксваген LТ46», «ГАЗ 339214»; вбудоване нежитлове приміщення № 3 торгівельного комплексу, загальною площею 1 347,6 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.07.2015 рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 червня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. 15 жовтня 2015 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , [PERSON] , ТОВ «Лідер-КР», Реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції в особі Відділу реєстрації речових прав на нерухоме майно та його обтяжень Реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання правочинів недійсними, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння. У позові просив: встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] у період з 01.01.2004 до травня 2011 року; визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] житловий будинок «А-1» загальною площею 41,5 кв.м., житловою 34,1 кв.м., з господарськими спорудами: погріб «Б», літня кухня «В», гараж «Г», вбиральня «Е», огорожа №№ [NUMBER] , 2, замощення ІІ, водоколонка І, за адресою: [ADDRESS] та нежитлове приміщення, загальною площею 88,3 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , визнавши право власності на вказане майно по 1/2 частці за кожним; визнати за [PERSON] право власності на транспортний засіб «Toyota Avalon», реєстраційний номер [NUMBER] ; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 01.04.2015 на нежитлове приміщення № [NUMBER] Торговельного комплексу загальною площею 1347 кв.м., розташованого по [ADDRESS] та договір дарування нежитлового приміщення [ADDRESS] від 29.04.2015; витребувати з чужого незаконного володіння ТОВ «Лідер-КР» нежитлове приміщення, загальною площею 1347,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , визнавши право власності на вказане майно по 1/2 частці за кожним; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] нежитлове приміщення, загальною площею 88,3 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , визнавши право власності на вказане майно по 1/2 частці за кожним. В обґрунтування позову зазначив, що перебував з [PERSON] у близьких стосунках до травня 2011 року. У вказаний період ним було придбано нерухоме майно у вигляді земельних ділянок та домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , яке [PERSON] вважає за доцільне поділити в рівних частинах. Транспортний засіб «Toyota Avalon», реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] вважає за необхідне залишити собі, оскільки відповідач [PERSON] в кінці 2010 на початку 2011 року продала інші спільні транспортні засоби та грошові кошти витратила на власні потреби. Спірна нежитлова нерухомість у вигляді приміщення за адресою: [ADDRESS] була придбана за власні кошти [PERSON] , тому право власності на неї слід визнати за ним же, проте, у зв`язку зі зверненням до виконання рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.10.2010 дане майно було спочатку перереєстровано на [PERSON] , а згодом відчужено на користь ТОВ «Лідер-КР», тому слід визнати недійсним свідоцтво про право власності на ТОВ «Лідер-КР» від 01.04.2015 та витребувати майно з чужого незаконного володіння. Аналогічна ситуація склалася і з майном у вигляді нежитлового приміщення [ADDRESS] , яке у 2005 році за кредитні кошти придбав [PERSON] , у 2010 році перереєстровано на [PERSON] , яка у 2015 році відчужила його на користь [PERSON] . З огляду на викладене слід визнати недійсним договір дарування нерухомого майна на користь [PERSON] від 29.04.2015 та витребувати майно з чужого незаконного володіння. Ухвалою суду від 01.02.2016 зустрічні позовні вимоги [PERSON] об`єднано з первісним позовом [PERSON] 04 квітня 2018 року [PERSON] надала до суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначила, що 23.02.2015 була проведена державна реєстрація ТОВ «Лідер-КР», засновниками якого були [PERSON] та [PERSON] . Статутний капітал товариства був утворений за рахунок внесків учасників: [PERSON] внесла нежитлове приміщення №3 торговельного комплексу по [ADDRESS] , а [PERSON] 1000,00 грн. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.04.2015 нежитлове приміщення №3 торговельного комплексу по [ADDRESS] належить ТОВ «Лідер-КР». З 30.04.2015 єдиним учасником ТОВ «Лідер-КР» є [PERSON] . На момент передачі до статутного капіталу товариства спірного нежитлового приміщення [PERSON] була законним його власником, діяла добросовісно та на підставі законних правовстановлюючих документів, тому підстави витребовувати його з володіння ТОВ «Лідер-КР» відсутні. Крім цього, відсутні підстави визнавати договір дарування нежитлового приміщення [ADDRESS] недійсним, так як вказане приміщення [PERSON] придбала за власні грошові кошти, які накопичила, працюючи до жовтня 2000 року, тому мала законне право розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Також, [PERSON] заперечує факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] з 01.01.2004 по травень 2011 року, вказує, що останні мешкали разом з жовтня 2000 року по травень 2010 рік. Поряд з цим, 04.04.2018 до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву від [PERSON] , яка зазначила, що з жовтня 2000 по травень 2010 роки мешкала з відповідачем [PERSON] , однією сім`єю, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Також вказує, що мала власні грошові накопичення, займалась підприємницькою діяльністю, мала магазин непродовольчих товарів за адресою: [ADDRESS] . Посилання [PERSON] на те, що [PERSON] з 2003 по 2005 року не працювала, а також те, що спірне майно купувалось ним як підприємцем є безпідставними та не підтверджується жодними доказами. До 2004 року сторонами за спільні кошти було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] та нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] . Після 2004 року сторони придбали будинки [ADDRESS] та [ADDRESS] , при цьому, всі поліпшення у буд. [ADDRESS] а виконувались за власні кошти [PERSON] , а також нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , яке, як вже було зазначено, було придбано за особисті кошти [PERSON] . Транспортні засоби: «ГАЗ 3302», «Фольксваген LТ46», «ГАЗ 339214» були продані та кошти були поділені між\~ сторонами. В наявності залишився лише транспортний засіб «Toyota Avalon», реєстраційний номер [NUMBER] , яким користується [PERSON] . Отже, просить відмовити у задоволенні зустрічного позову. 26 червня 2018 року [PERSON] уточнила свої позовні вимоги та відповідно просила встановити факт спільного проживання з жовтня 2000 року по 01.01.2004 року однією сім`єю. Встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 01.01.2004 до травня 2010 року. Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, серія та номер ВТО №818585, ВТО №818586, реєстр № 3567, укладений 12.12.2013р. між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І. Визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] наступне майно: домоволодіння - жилий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , до складу якого входить один житловий будинок, загальною площею 41,5 кв.м. житловою площею 34,1 кв.м., позначеного на плані літерою «А-1», господарчі та побутові споруди погріб «Б», гараж «Г» огорожа «№1, 2», вимощення «І», житловий будинок [ADDRESS] , позначеного на плані «Д-3», огорожа «№1, 2», вимощення «ІІ», водоколонка «І»; автомобіль Тойота Авалон, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] ; трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 81,50 кв.м., житловою площею 45,90 кв.м. Поділити спільне майно, набуте [PERSON] та [PERSON] , визнавши за [PERSON] право власності на домоволодіння: жилий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , до складу якого входить житловий будинок, загальною площею 41,5 кв.м. житловою площею 34,1 кв.м., позначеного на плані літерою «А-1», господарчі та побутові споруди погріб «Б», гараж «Г», огорожа «№1,2»,вимощення «ІІ»; визнати за [PERSON] право власності автомобіль Тойота Авалон, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] ; визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/2 частці за кожним житлового будинку [ADDRESS] , позначеного на плані «Д-3», огорожа «№1, 2», вимощення «ІІ», водоколонка «І»; визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/2 частці за кожним трикімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 81,50 кв.м., житловою площею 45,90 кв.м. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ від 30.11.2018 вказану цивільну справу було розподілено судді Кузнецову Р.О. Під час розгляду справи позивач [PERSON] пояснила, що з жовтня 2000 року по травень 2010 проживала однією сім`єю з [PERSON] . Вони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . 08.06.2001 вони придбали квартиру [ADDRESS] за 6000 грн. 01.11.2002 у цьому ж будинку придбали квартиру поряд - №23 за 8355 грн. В результаті поліпшень було об`єднано 2 квартири в одну. Власником був [PERSON] . 12.12.2013 [PERSON] продав квартиру матері [PERSON] . В квартирі був зареєстрований син з 03.03.2005. Крім цього, під час спільного проживання за договором купівлі-продажу 26.05.2003 було придбано нежитлове приміщення по [ADDRESS] , власником якого був [PERSON] . В подальшому власником приміщення стало ТОВ «ЛІДЕР-КР», засновником та кінцевим бенефіціаром якого є [PERSON] мати позивача. Будинок по [ADDRESS] був придбаний 27.12.2004 за 16753 грн за договором купівлі-продажу [PERSON] , а земельна ділянка була подарована. [PERSON] та її представник, адвокат Савченко В.В., первісні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. У задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Відповідач [PERSON] пояснив, що з 12.06.2004 разом з [PERSON] стали проживати разом однією сім`єю. Протягом всього часу проживання брали грошові кошти в кредит, які використовувались для задоволення інтересів родини. Під час спільного проживання придбали: житловий будинок по [ADDRESS] , нежитлові приміщення по [ADDRESS] ». Інше майно придбавалось до спільного проживання. Всі автомобілі, крім «Toyota Avalon», були продані [PERSON] , тому просив врахувати цю обставину під час визначення часток для поділу майна. Фактичні шлюбні відносини припинились 11.05.2011. Житловий будинок по [ADDRESS] був збудований [PERSON] за його власні кошти у 2015 році, право власності видано у 2015 році. Будували будинок після розірвання відносин. Будівля по [ADDRESS] належить ТОВ «Лідер-КР». Отже, [PERSON] та його представник, адвокат Захарова М.В., просили відмовити у задоволенні первісного позову, а зустрічний просили задовольнити. Відповідач [PERSON] просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] , одночасно зазначила, що з жовтня 2000 року\~ [PERSON] та [PERSON] жили з батьками Покутнього, але потім переїхали до [PERSON] , хоча там вона була тільки один раз. З 2005 року вона разом з донькою [PERSON] мешкають по [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи до суду не з`явилась, причини неявки не повідомила. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов наступного висновку. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно з роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.05.2008 за [PERSON] визнано право власності на нежитлове приміщення №3 торгівельного комплексу загальною площею 1347,6 кв.м., за адресою: [ADDRESS] (Том 1 а.с. 15, 19). Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.10.2010 право власності на нежитлове приміщення №3 торгівельного комплексу загальною площею 1347,6 кв.м., за адресою: [ADDRESS] визнано за [PERSON] . Згідно з договором оренди нежитлового приміщення від 01.11.2010 [PERSON] передала в оренду ФОП [PERSON] нежитлове приміщення [ADDRESS] для здійснення господарської діяльності (Том 1 а.с. 94-95) 17 лютого 2015 року згідно з протоколом загальних зборів засновників (учасників) №1 було створено ТОВ «ЛІДЕР-КР», головою Загальних зборів обрано [PERSON] , секретарем [PERSON] . Цього ж дня згідно з актом прийому-передачі майна до статутного капіталу товариства, а також нотаріально посвідченої заяви, [PERSON] внесла до статутного капіталу нежитлове приміщення №3 торгівельного комплексу загальною площею 1347,6 кв.м., за адресою: [ADDRESS] (Том 4 а.с. 25-27). 23.02.2015 ТОВ «ЛІДЕР-КР» зареєстровано у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (Том 4 а.с. 28) Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 01.04.2015 власником нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] є ТОВ «ЛІДЕР-КР» (Том 4 а.с. 29, 30). 30.04.2015 на підставі договору дарування [PERSON] відчужила на користь [PERSON] свою частку у статутному капіталі ТОВ «ЛІДЕР-КР» у вигляді нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] (Том 4 а.с. 32). Цього ж дня згідно з протоколом загальних зборів засновників (учасників) №2 головою Загальних зборів ТОВ «ЛІДЕР-КР» обрано [PERSON] (Том 4 а.с. 34) На підставі Наказу ТОВ «ЛІДЕР-КР» №1 на [PERSON] покладено обв`язки директора товариства (Том 4 а.с. 35). Згідно з висновком судово-будівельної експертизи №25/17 від 28.07.2017 ринкова вартість нежитлового приміщення №3 в будівлі [ADDRESS] , станом на 28.07.2017 становить 1999522,00 грн (один мільйон дев`ятсот дев`яносто дев`ять тисяч п`ятсот двадцять дві гривні) (Том 8 а.с. 151-174). Крім того, 28.02.2005 на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] придбала квартиру, загальною площею 46,1 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м., переведену із житлового приміщення в нежитлове за адресою: [ADDRESS] (Том 4 а.с. 1). 28.02.2005 на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] придбала квартиру, загальною площею 42,6 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м., переведену із житлового приміщення в нежитлове за адресою: [ADDRESS] (Том 4 а.с. 2). 24.05.2006 [PERSON] отримала Дозвіл на виконання будівельних робіт з реконструкції квартир № [ADDRESS] під магазин непродовольчих товарів (Том 6 а.с. 49). 21.10.2010 [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення після реконструкції квартир, за адресою: [ADDRESS] (Том 6 а.с. 74, 76). В подальшому 29.04.2015 на підставі договору дарування [PERSON] відчужила нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] (Том 3 а.с. 155). Згідно з висновком судово-будівельної експертизи №25/17 від 28.07.2017 ринкова вартість нежитлового приміщення [ADDRESS] , станом на 28.07.2017 становить 1141011,00 грн (один мільйон сто сорок одна тисяча одинадцять гривень). Також, 27.12.2004 на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] придбав домоволодіння за адресою: [ADDRESS] до складу якого входить один житловий будинок, загальною площею 41,5 кв.м. житловою площею 34,1 кв.м., позначений на плані літерою «А-1», господарчі та побутові споруди: погріб «Б», гараж «Г» огорожа «№1, 2», вимощення «І» (Том 1 а.с. 15). Крім цього, на підставі державних актів на право власності не земельну ділянку [PERSON] отримав у власність земельні ділянки, площею 0,0248 га - для ведення особистого селянського господарства, а також площею 0,1 га - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: [ADDRESS] (Том 1 а.с. 16, 17). 25 лютого 2015 року [PERSON] було отримано Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, а саме: Будівництво індивідуального житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (Том 5 а.с. 125-127). Згідно з висновком судово-будівельної експертизи №25/17 від 28.07.2017 житловий будинок [ADDRESS] не є завершеним будівництвом. На час проведення експертизи його відсоток готовності склав 67,3%. Вартість об`єктів нерухомого майна, розташованих по [ADDRESS] , станом на час проведення експертизи та без врахування вартості земельної ділянки складає 210107,00 грн, а саме: - житлового будинку - 129513,35 грн; - погребу «В» - 10535,80 грн; - огорожі - 66970,94 грн; - вимощення - 3269,32 грн. Але, відповідно до свідоцтва про право власності від 30.04.2015 за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок «Д-3», загальною площею 491,3 кв.м., житловою 137,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (Том 6 а.с. 4-5). Крім того, 08.06.2001 на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] придбав квартиру за адресою: [ADDRESS] (Том 4 а.с. 3). 01.11.2002 на підставі договору міни [PERSON] набув права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] (Том 4 а.с. 4). У подальшому, шляхом перепланування квартир, квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] було об`єднано в одну та введено в експлуатацію, що підтверджується відповідним Актом від 19.04.2005 (Том 3 а.с. 102). 24.06.2005 [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на квартиру після перепланування за адресою: [ADDRESS] (Том 4 а.с. 5). Згідно з довідкою Центрально-Міського районного відділу в м. Кривий Ріг ГУ в Дніпропетровській області ДМС України від 13.05.2014 [PERSON] з 27.07.2001 значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] . 12 грудня 2013 року [PERSON] продав квартиру за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 12.12.2013 (Том 2 а.с. 179). Крім того, на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 29.05.2006 за [PERSON] зареєстровано транспортний засіб «Toyota Avalon», реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузову 4ТВК36В66U070404 (Том 1 а.с. 11). Згідно з висновком експерта №102/17 від 01.08.2018 ринкова вартість автомобіля «Toyota Avalon 3.5і Limited», 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , станом на час проведення експертизи, складає 328337,51 грн (Том 10 а.с. 54-70). Також судом встановлено, що 10.06.2003 [PERSON] зареєструвався як ФОП та отримав відповідне свідоцтво (Том 1 а.с. 60). 30.11.2006 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] був укладений кредитний договір №014/03-03/10/2406, згідно умов якого, [PERSON] на розвиток бізнесу було надано кредитні кошти в іноземній валюті, у розмірі 300000,00 дол. США. Відповідно до укладеної Додаткової угоди №1 від 29.08.2007 були внесені зміни до кредитного договору, на підставі яких, збільшено ліміт кредитування до 450000,00 дол. США. (Том 1 а.с. 61-65). Також до матеріалів справи долучено копію трудової книжки [PERSON] з якої вбачається, що остання у період з липня 1999 року по червень 2003 року працювала у ВАТ «Криворізький цементно-гірничий комбінат» на посаді інженера по підготовці кадрів, перекладачем, референтом директора та головним спеціалістом із зовнішніх зв`язків Служби генерального директора (Том 2 а.с. 22-25). Згідно з довідкою ПАТ «ХайдельбергЦемент Україна» від 28.01.2016 слідує, що заробітна плата [PERSON] за період з 01.07.1999 по 02.06.2003 склала 38626,86 грн. (Том 9 а.с. 80). [PERSON] здійснювались відрахування до Пенсійного фонду України, що підтверджується відповідними довідками форми ОК-5 за період з 1998 по 2015 роки (Том 9 а.с. 75-79). 22.04.2005 [PERSON] зареєструвалася як ФОП та отримала відповідне свідоцтво (Том 2 а.с. 26). Згідно зі Звітів суб`єкта малого підприємництва та податкових декларацій платника єдиного податку ФОП [PERSON] вбачається, що з 2006 по 2013 рік [PERSON] здійснювала господарську діяльність та отримувала дохід (Том 2 а.с. 28-37), зокрема, як вбачається з договорів поставки та актів виконаних робіт у період з 2008 по 2010 роки ФОП [PERSON] здійснювала поставку товарів для ЗАТ «ФК «Шахтар (Донецьк)», згодом ТОВ «Шахтар Трейдінг» (Том 9 а.с. 80-145). Крім цього, у 1999 році [PERSON] надавала послуги з перекладу документів з англійської мови на українську ТОВ «СОЮЗ-3», що підтверджується договором про надання послуг та актами виконаних робіт (Том 9 а.с. 146-157). 02.03.2001 [PERSON] придбала цінні папери на загальну суму 11998,00 грн, що підтверджується договором купівлі-продажу цінних паперів (Том 2 а.с. 38-40). Згідно з вітальною листівкою, [PERSON] та [PERSON] в день народження сина [PERSON] було подаровано 20000,00 грн (Том 9 а.с. 186). Крім цього, з акта від 17.06.2010, затвердженого начальником КП «ЖЕО №20» слідує, що за адресою: [ADDRESS] спільно проживають [PERSON] та [PERSON] з 2001 по 2010 роки (Том 1 а.с. 27). [INFO] народився [PERSON] , батьком якого значений [PERSON] , а матір`ю [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 12.07.2004 (Том 1 а.с. 146) Як вбачається з договору, укладеного між ТОВ «Комп`ютерна академія ШАГ Кривий Ріг» та [PERSON] , [PERSON] проходив навчання у комп`ютерній академії та згідно з квитанції за його навчання сплачувала [PERSON] (Том 9 а.с. 188-205). Також, у матеріалах справи наявні спільні фото [PERSON] та [PERSON] , починаючи з 30.12.2001 та по 2011 рік (Том 2 а.с. 41-46, Том 9 а.с. 175-186). У ході розгляду справи позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] пояснили, що первісно, у 2010 році, вони звернулись до суду з позовом з метою ухилення від арешту майна, який накладався в межах розгляд справ за позовами банківських установ до [PERSON] про стягнення\~ кредитної заборгованості, проте, в подальшому вирішили все ж таки фактично поділити майно.\~\~\~ Крім цього, під час розгляду справи були допитані свідки, зокрема, свідок [PERSON] суду пояснив, що знайомий з [PERSON] з дитинства. У 2000 роках були компаньйонами. З 2001 року [PERSON] проживав з [PERSON] як зі своєю дівчиною. У 2001 році придбали квартиру по [ADDRESS] для спільного проживання, потім ще одну. У 2003 році свідок приходив в гості на входини. До цього [PERSON] та [PERSON] проживали у матері [PERSON] по [ADDRESS] . Свідок часто приходив у гості. [PERSON] та [PERSON] мають спільну дитину, яка народилась у 2004 році. У 2003 році придбали будівлю по [ADDRESS] для виробництва меблів, а в подальшому здавали в оренду. Гроші на купівлю будівлі давала [PERSON] , яку саме суму свідок не пам`ятає. Також свідкові відомо, що [PERSON] придбала приміщення по [ADDRESS] під магазин. Також, свідок [PERSON] пояснила, що знайома з [PERSON] з жовтня 2000 року, він разом з [PERSON] , проживали як чоловік та дружина. В червні 2001 року вони разом придбали квартиру по [ADDRESS] , робили ремонт, купували меблі. Приблизно у 2004 році сторони придбали земельну ділянку по [ADDRESS] для будівництва гаражів, проте побудували будинок. До 2009 року був побудований каркас будинку на вказаній ділянці, але до теперішнього часу будинок недобудований. 05.05.2010 року перестали проживати разом. Протягом 2010-2011 років [PERSON] намагався відновити стосунки. Все майно сторони придбавали на спільні грошові кошти. Відомо тільки, що магазин про [ADDRESS] оформлений був на [PERSON] . Також свідкові відомо, що сторони брали грошові кошти в кредит на свої потреби, на які саме цілі не відомо 12.06.2004 в них народилась дитина. Свідок [PERSON] пояснила, що знайома з [PERSON] близько 30 років, товаришували до 2005 року, а [PERSON] бачила у нотаріуса, оскільки у 2005-2006 роках [PERSON] продавала [PERSON] два нежитлових приміщення по [ADDRESS] . Гроші передавав [PERSON] , а [PERSON] також була присутня, оскільки на неї оформлювались ці приміщення. В подальшому в цих приміщеннях був магазин дитячого одягу «Немо». На той час [PERSON] займався виготовленням меблів та був заможним, в нього на той час був новий автомобіль «Тoyota Avalon», квартира по [ADDRESS] , житловий будинок. Аналізуючи норми права, на які посилалися сторони у справі, а також норми права, які слід застосувати, мотиви їх застосування суд приходить до таких висновків. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Відповідно до статті 13 КпШС України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. Частиною 2 ст. 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 07 грудня 2020 року у справі №295/14208/18-ц, від 03 березня 2021 року у справі №127/28507/15 належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зазначено, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц та Верховним Судом у постановах від 09 січня 2020 року у справі № 186/421/17; від 09 червня 2021 року у справі № 346/5702/18) та від 01 вересня 2021 року у справі №523/9720/17. Чинним законодавством України встановлено, що «сім`єю» на відміну від «шлюбу» є проживання осіб, пов`язаних спільним побутом, та у яких є взаємні права та обов`язки один до одного. При цьому, необхідно звернути увагу, що для існування сім`ї не існує спеціального порядку реєстрації. Положеннями ст. 74 Сімейного кодексу України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Разом з тим, відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України визначено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки, який породжує юридичні наслідки, передбачений Цивільним кодексом 2004 року і такий факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року. Відповідно до правової позиції Верховного Суду від 24.01.2020 у справі №546/912/16-ц, інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив. Тому вказаний факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року. Встановлено, що у позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] з жовтня 2000 року виникли стосунки шлюбного характеру. Свідченням цього є спільні фото, довідка з місця проживання, покази свідків [PERSON] та [PERSON] , а також пояснення самих сторін по справі. Шлюб між сторонами зареєстровано не було. Таким чином з огляду на вищенаведене, оскільки інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, а Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01 січня 2004 року, таких норм не містив, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] в частині встановлення факту спільного проживання разом з [PERSON] однією сім`єю з жовтня 2000 року до 01 січня 2004 року. Одночасно з цим, матеріалами справи доведено та під час розгляду справи встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] у період з 01.01.2004 до травня 2011 року, тому вимоги як первісного так і зустрічного позовів в цій частині підлягають задоволенню. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»). Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим судам під час вирішення спору щодо визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання цих осіб у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане ними внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим. Вказаний висновок узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року №6-135цс13 та від 23 вересня 2015 року у справі №6-1026цс15. У Постанові від 26 липня 2022 року у справі №664/1206/19 Верховний Суд вказав на те, що проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Отже на підтвердження своїх вимог про визнання права власності, зокрема, на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , позивач [PERSON] мала надати докази, з яких можливо б було встановити факт спільної праці та купівлю спірної квартири. Разом з цим, спірна квартира була набута у період дії Кодексу про шлюб та сім`ю України, а саме: договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] був укладений 08.06.2001 (право власності було зареєстровано 19.06.2001), договір міни, за яким була набута квартира [ADDRESS] був укладений 01.11.2002 (право власності було зареєстровано 21.11.2002). Хоча у подальшому, шляхом перепланування квартир, квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] було об`єднано в одну, введено в експлуатацію та лише 24.06.2005 [PERSON] отримано нове свідоцтво про право власності, докази того, що поліпшення цих квартир є результатом спільної праці сторін у матеріалах справи відсутні, тому законних підстав для задоволення позову в частині визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири за позивачем [PERSON] , не має. Крім цього з цього приводу суд зазначає, що законодавством передбачено рівнозначну презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна та майна, придбаного жінкою та чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, до спільної сумісної власності. Це означає, що якщо майно придбано подружжям під час шлюбу чи жінкою та чоловіком в період проживання однією сім`єю, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя чи ту особу, яка заперечує проти належності майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя чи осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Так виснував Верховний Суд у постанові від 19.02.2024 у справі №201/6472/20. Оскільки відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з жовтня 2000 року до 01 січня 2004 року, то позовні вимоги про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю та визнання за нею права власності на 1/2 частку цього майна, не підлягають задоволенню. Крім цього, так як квартира за адресою: [ADDRESS] є особистою приватною власністю [PERSON] , останній мав законне право розпоряджатися вказаним майном на власний розсуд, зокрема відчужити за договором купівлі-продажу, тому вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного 12.12.2013 між [PERSON] та [PERSON] також не підлягають задоволенню. Щодо належності іншого майна до спільної сумісної власності сторін суд встановив наступні обставини. Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] у період з 01.01.2004 до травня 2011 року. 27 грудня 2004 року на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] придбав домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . За цією ж адресою було збудовано новий житловий будинок, якому було присвоєно нову поштову адресу: [ADDRESS] та 30.04.2015 за [PERSON] зареєстровано право власності. 28 лютого 2005 року на підставі договорів купівлі-продажу [PERSON] придбала два нежитлових приміщення за адресою: [ADDRESS] . Після виконання ремонтних робіт та реконструкції приміщень у період з 24.05.2006 по 21.10.2010 [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення, за адресою: [ADDRESS] . На підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 29.05.2006 за [PERSON] було зареєстровано транспортний засіб «Toyota Avalon», реєстраційний номер [NUMBER] . 26 травня 2008 року за [PERSON] на підставі рішення суду було визнано право власності на нежитлове приміщення №3 торгівельного комплексу, за адресою: [ADDRESS] . Вказане приміщення було придбано [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу від 26.05.2003 та від 27.06.2003 та в подальшому реконструйовано. У червні 2003 року [PERSON] зареєструвався як ФОП та почав займатися підприємницької діяльністю. [PERSON] у період з 1999 року по 2003 роки працювала у ПАТ «ХайдельбергЦемент Україна», де отримувала заробітну плату, а з травня 2005 року зареєструвалася як ФОП та також почала займатися підприємницької діяльністю. Отже, у період з 01.01.2004 до травня 2011 року [PERSON] та [PERSON] вели спільне господарство, у них були спільний сімейний побут та бюджет, вказане вище майно було придбане ними внаслідок спільної праці, тому має ознаки спільної сумісної власності, внаслідок чого існують правові підстави для його поділу у рівних частинах (по 1/2 частці) кожній зі сторін. Враховуючи викладене позовні вимоги про визнання спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] : житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ; житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ; нежитлового приміщення, за адресою: [ADDRESS] ; нежитлового приміщення, за адресою: [ADDRESS] та транспортного засобу «Toyota Avalon», реєстраційний номер [NUMBER] , ґрунтуються на законі та підлягають задоволенню. При цьому, доводи позивача [PERSON] про придбання нежитлових приміщень, за адресою: [ADDRESS] за особисті кошти, а також той факт, що [PERSON] укладав кредитні договори на задоволення власних потреб, не пов`язаних з бюджетом родини, є неспроможними та до уваги судом не беруться, оскільки спростовуються матеріалами справи та показами свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Поряд з цим, під час розгляду справи встановлено, що нежитлове приміщення, за адресою: [ADDRESS] та нежитлове приміщення, за адресою: [ADDRESS] вибули з володіння сторін та перебувають у власності третіх осіб. Так, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлені судом. (частина друга статті 328 ЦК України в редакції, яка діяла на момент відчуження майна). Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України). Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом. Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі №522/14900/19 (провадження № 61-10361св22) вказано, що: «можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21). У пунктах 22, 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України. У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27.09.2023 у справі №201/1051/22. У справі, яка розглядається власником спірного нежитлового приміщення, за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , а нежитлового приміщення, за адресою: [ADDRESS] - ТОВ «ЛІДЕР-КР». Вказане майно є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , вибуло з володіння співвласника [PERSON] поза його волею - на підставі рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.10.2010, яке було скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.07.2015, у зв`язку із чим, згідно з положеннями статті 388 ЦК України, підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння [PERSON] та ТОВ «ЛІДЕР-КР» відповідно. У даному випадку саме такий спосіб захисту є ефективний та спрямований на відновлення порушених прав власника майна. Водночас вимоги [PERSON] про визнання недійсними правочинів, відповідно до яких спірне майно було відчужене на користь третіх осіб задоволенню не підлягають з підстав зазначених вище. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Підсумовуючи наведене, суд прийшов до висновку про часткове задоволення як первісного так і зустрічного позовів, а саме, в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] у період з 01.01.2004 до травня 2011 року; визнання спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] наступного майна: - житлового будинку «А-1» загальною площею 41,5 кв.м., житловою 34,1 кв.м., з господарськими спорудами: погріб «Б», літня кухня «В», гараж «Г», вбиральня «Е», огорожа №№ [NUMBER] , 2, замощення ІІ, водоколонка І, за адресою: [ADDRESS] ; - житлового будинку «Д-3» загальною площею 491,3 кв.м., житловою 137,2 кв.м., за адресою: [ADDRESS] ; - нежитлового приміщення, загальною площею 88,3 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; - нежитлового приміщення, загальною площею 1347,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; - транспортного засобу «Toyota Avalon», реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузову 4ТВК36В66U070404, який згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] зареєстрований на ім`я [PERSON] , а також визнання за кожним з співвласників права власності на вказане майно по 1/2 частці за кожним. У задоволенні решти вимог позовів слід відмовити. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial