Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-16 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕКСПЛУАТАЦЙНА КОМПАНІЯ» звернувся до Оболонського районного суду міста Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є виконавцем послуг з утримання будинку та прибудинкової території за адресою: [ADDRESS] . Між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено Комплексний договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, надання комунальних послуг №НП-00063 від 01.07.2010, предметом якого є забезпечення позивачем обслуговування та поточного ремонту будинку та прибудинкової території за адресою: [ADDRESS] , в якому нежитлове приміщення, загальною площею 349,05 кв.м. належить відповідачу на праві приватної власності. Актом інвентаризації БТІ м. Києва площа приміщення була уточнена та склала 340,20 кв.м., що лягло в основну розрахунків вартості послуг за договором. Позивач зазначає, що станом на момент подачі заяви договір є чинним, оскільки жодна із сторін не заявляла про намір розірвати договір або переглянути його умови. Разом з тим, у зв`язку з невиконанням відповідачем свого зобов`язання з оплати отриманих послуг за договором, у [PERSON] виникла заборгованість у розмірі 193746,00 грн. станом на 01.07.2023, яку позивач просить стягнути на свою користь з відповідача, а також покласти судові витрати на відповідача. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 13.09.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКСПЛУАТАЦІЙНА КОМПАНІЯ» до [PERSON] про стягнення заборгованості, розгляд справи постановлено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з (повідомленням) викликом сторін. 12.12.2023 на адресу суду від представника позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, яка фактично є заявою про зменшення заявлених вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача 193126,15 грн. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 01.12.2023 витребувано у Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» відомості, що підтверджують право власності об`єктом нерухомості за адресою: [ADDRESS] , а саме, групи вбудованих нежитлових приміщень № 1, літера «А» (перший поверх за технічним паспортом БТІ м. Києва) - «Кафе», загальною площею 94,60 кв.м., групи вбудованих нежитлових приміщень № 2, літера «А» (другий поверх за технічним паспортом БТІ м. Києва) -«Кафе» - загальною площею 126,30 кв.м., група вбудованих нежитлових приміщень № 3, літера «А» (третій поверх за технічним паспортом БТІ м. Києва) - «Офіс» - загальною площею - 119,30 кв.м, разом по групі збудованих нежитлових приміщень № 1, 2, 3 загальна площа складає - 340,20 кв.м. 15.01.2024 на електронну адресу суду від Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» надійшла відповідь №062/14-381 від 12.01.2024, відповідно до якої згідно з даними реєстрових книг комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» по нежитловому фонду за адресою: вул. Автозаводська у м. Києві група нежилих приміщень №1,2,3 заг. пл. 340,20 кв.м. (в т.ч. гр. пр.№1 (літ. А) - кафе пл. 94,6 кв.м.; гр.пр. №2 (літ. А) - кафе пл. 126,3 кв.м.; гр. пр. №3 (літ. А) - офіс пл. 119,3 кв.м.) на праві власності не зареєстровано. 22.02.2024 на адресу суду від представника позивача надійшли письмові пояснення, в яких серед іншого зазначається, що за договором відступлення права вимоги від 07.04.2006 первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає право вимоги на об`єкт інвестування в зобов`язанні за Договором інвестування будівництва нежилого приміщення житлового будинку №ПП-99/1 від 02.04.2003, щодо нежилого приміщення за адресою: [ADDRESS] , укладеного між первісним кредитором та ЗАТ «Трест Київміськбуд-1». За вказаний договором відповідач отримала право вимагати від боржника передачі їй у власність нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . Сторона позивача зазначає, що договір є дійсним та не оскаржений у судовому порядку. Щодо договору інвестування, первісний кредитор, як власник вказаного об`єкта нерухомого майна відступила права вимоги на об`єкт інвестування на користь відповідача, отже остання набула прав інвестора за договором інвестування, а відтак, навіть за умови відсутності інформації в ЄДРРП, [PERSON] вважається власником нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . У подальшому відповідач як власник вказаного нежитлового приміщення уклала з позивачем Комплексний договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, надання комунальних послуг та додаткових послуг №00063 від 01.07.2010, що свідчить про те, що відповідач є власницею вказаного майна та зобов`язана сплачувати кошти за спожиті послуги і виконані роботи згідно умов Договору. 06.03.2024 до суду представник відповідача подав відзив на позов, в якому сторона відповідача заперечує проти заявлених позовних вимог. Серед іншого з огляду на те, що [PERSON] не підписувала як інвестор будівництва та не укладала договір Комплексного договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, надання комунальних послуг та додаткових послуг за номером НП-00063 від 01.07.2020. Між іншим, 17.06.2010 відповідач уклала договір цесії, зареєстрований в реєстрі за №2298 та завірений печаткою нотаріуса Київського міського нотаріального округу Руденко В.О., згідно якого цесіонарієм став [PERSON] , якому передане право вимоги на нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім того, оригіналу укладеної угоди №3 до договору №ПП-99/1 інвестування будівництва нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] від 23.01.2013 у відповідача немає. Також, стороною відповідача було заявлено про застосування строків позовної давності, оскільки вважає, що строк позовної давності про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги сплив. За таких обставин, заявлені вимоги представник відповідача вважає необгрунтованими, оскільки відповідач на дату укладення Комплексного договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, надання комунальних послуг та додаткових послуг за номером НП-00063 від 01.07.2020 не була ні власником, ні інвестором нежитлового приміщення, свій підпис під вказаним договором не ставила. 21.03.2024 на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій заперечує щодо доводів представника відповідача, серед іншого стосовно Комплексного договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, надання комунальних послуг та додаткових послуг №НП-00063 від 01.07.2020 зазначає, що твердження про те, що відповідач не підписувала договір, є нічим не підтвердженим припущенням, також не надано жодних доказів визнання недійсним вказаного договору. Також вважає, що строк позовної давності на момент подачі позовної заяви не минув з огляду на п.п. 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та Постанову Кабміну «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 №211. 05.04.2024 до суду представник відповідача подав заперечення на відповідь на відзив. Протокольною ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 02.05.2024 було прийнято до розгляду заяву про уточнення позовних вимог, яка фактично є заявою про зменшення заявлених вимог. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся. При цьому, у судовому засіданні 02.05.2024 представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідач у судовому засіданні заперечив щодо задоволення заявлених позовних вимог. Суд, заслухавши учасника судового процесу, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕКСПЛУАТАЦЙНА КОМПАНІЯ» здійснює надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території за адресою: [ADDRESS] . Убачається, що 07.04.2006 між [PERSON] (первісний кредитор) та [PERSON] (новий кредитор) було укладено договір відступлення права вимоги, за умовами якого новий кредитор приймає право вимоги на об`єкт інвестування, в зобов`язанні за Договором інвестування будівництва нежилого приміщення житлового будинку №ПП-99/1 від 02.04.2003 щодо нежилого приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладеного між первісним кредитором та ЗАТ «Трест Київміськбуд-1». 01.07.2010 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКСПЛУАТАЦЙНА КОМПАНІЯ» та відповідачем [PERSON] було укладено «Комплексний договір №НП-00063 про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, надання комунальних послуг та додаткових послуг», відповідно до якого позивач забезпечує обслуговування та поточний ремонт будинку та прибудинкової території нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , яке належить відповідачу на праві власності. 23.01.2013 між Приватним акціонерним товариством «Трест Київміськбуд-1» та [PERSON] укладено додаткову угоду №3 до договору №ПП-99/1 інвестування будівництва нежилого приміщення житлового будинку за адресою [ADDRESS] від 02.04.2003 та договору відступлення вимоги від 07.04.2003 у зв`язку з уточненням площі вбудованого нежитлового приміщення за актом інвентаризації БТІ м. Києва, пункт 1.2 договору №ПП-99/1 інвестування будівництва нежилого приміщення житлового будинку за адресою [ADDRESS] від 02.04.2003 змінено та викладено в новій редакції. Відповідно до поданого стороною позивача розрахунку заборгованості (а.с.9-12) у зв`язку з невиконанням своїх зобов`язань по оплаті житлово-комунальних послуг у відповідача [PERSON] утворилась заборгованість, яка за період з грудня 2012 року - червень 2023 року становить 193126,15 грн. Частиною четвертою статті 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Вказана норма кореспондується зі статтею 322 ЦК України, відповідно до якої власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною першої статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) вказано, що нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою (пункти 92-95 постанови). Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Статтею 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. У п.1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» вказано, що споживач має право, зокрема, одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Пунктом 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено зобов`язання споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 610 ЦКУ порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Звертаючись до суду з позовом, сторона позивача в обґрунтування позовних вимог посилалася, на те, що відповідач є власником нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] та 01.07.2010 уклав договір із позивачем про надання послуг. Поряд з цим, відповідно до відповіді Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» №062/14-381 від 12.01.2024 за даними реєстрових книг Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» по нежитловому фонду за адресою: вул. Автозаводська у м. Києві група нежилих приміщень №1,2,3 заг. пл. 340,20 кв.м. (в т.ч. гр. пр. №1 (літ. А) - кафе пл. 94,6 кв.м.; гр.пр. №2 (літ. А) - кафе пл. 126,3 кв.м.; гр. пр. №3 (літ. А) - офіс пл. 119,3 кв.м.) на праві власності не зареєстрована. Окрім того, стороною відповідача до відзиву на позовну заяву було долучено копію договору цесії від 17.06.2010, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який був нотаріально посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденком В.О. та зареєстровано в реєстрі за № 2298, відповідно до умов якого, цедент передає, а цесіонарій приймає право вимоги, яке належить цеденту на підставі договору про відступлення права вимоги, посвідченого 07.04.2006 Соколовим О.Є. - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за р. №492, укладеного між [PERSON] та [PERSON] на підставі уступки права вимоги за Договором №ПП-99/1 Інвестування будівництва нежилого приміщення житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , укладеного в свою чергу між Закритим акціонерним товариством «Трест «Київміськбуд - 1» та [PERSON] . Згідно з п.1.2 договору цесії від 17.06.2010, за цим договором цесіонарій одержує право замість цедента вимагати від боржника виконання зобов`язань, передбачених п.п.1.1., 2.3 договору інвестування, а саме: передати нежиле приміщення в [ADDRESS] , 1-й поверх загальною площею 105,84 (сто п`ять цілих і вісімдесят чотири сотих) кв.м. (площа підлягає уточненню за актом інвентаризації БТІ), 2-й поверх загальною площею 131,49 (сто тридцять одна ціла і сорок дев`ять сотих) кв.м., (площа підлягає уточненню за актом інвентаризації БТІ та 3-й поверх) загальною площею 111,72 (сто одинадцять цілих і сімдесят дві сотих) кв.м. (площа підлягає уточненню за актом інвентаризації БТІ). Нежиле приміщення загальною площею 349,05 (триста сорок дев`ять цілих п`ять сотих) кв.м. (площа підлягає уточненню за актом інвентаризації БТІ) після здачі приміщення в експлуатацію, а також передати необхідні документи для оформлення права власності на зазначені нежилі приміщення. Відповідно до п. 5.4.договору цесії, він набуває чинності з дати укладення та нотаріального посвідчення і діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань. Передання права вимоги (цесія) є заміною кредитора в зобов`язанні шляхом передання ним своїх прав іншій особі за правочином (ч. 1 ст. 512 ЦКУ). Внаслідок вчинення правочину новий кредитор отримує всі права первісного кредитора за зобов`язаннями, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦКУ). Договір відступлення права вимоги укладається в такій самій формі, що й договір, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦКУ). Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення відповідного договору. Отже, з моменту укладення зазначеного договору цесії [PERSON] набув майнові права на вищевказане нежитлове приміщення. Тоді, як відповідач [PERSON] на момент виникнення заборгованості з грудня 2012 року - червень 2023 року, вже не мала майнових прав на нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , оскільки останній вони вже не належали. Відтак, відповідач не має жодних обов`язків щодо утримання спірного майна, яке йому не належить. Представник відповідача, серед іншого зазначав, що позов подано до неналежного відповідача. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] , оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач на момент виникнення заборгованості з грудня 2012 року - червень 2023 року був власником нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . Ураховуючи викладене, зважаючи на те, що позов позивачем пред`явлено до відповідача саме як до власника майна, за яким виникла заборгованість по користуванню комунальними послугами, судом встановлено, що матеріали справи не містять відомостей про те, що саме відповідач був власником майна за адресою: [ADDRESS] , на період виникнення заборгованості, та який ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань, чим порушував би норми чинного законодавства України. Інші наявні у матеріалах справи докази висновків суду не спростовують. Відповідно вимог частин першої, другої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України). Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із статтями 81, 83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому, одним з основних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності. Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Крім того, суд зазначає, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі та її розгляду). Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частина перша, друга та третя статті 51 ЦПК України). Позивач заявляв до суду вимогу про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з відповідача, як з власника майна, при цьому до матеріалів справи долучено докази, які вказують на те, що майнові права на нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , за якою виникла заборгованість за житлово-комунальні-послуги на праві власності належить іншій особі. Суд наголошує на тому, що позивачем не було вчинено жодних дій щодо визначення належності відповідача у справі навіть після подачі представником відповідача відзиву на позов, у якому, зокрема, зазначено, що з 17.06.2010 відповідач не має майнових прав на спірне майно, за яким утворилася заборгованість, та долучення документів, що підтверджують дану обставину. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог, відповідно до статті 11 ЦПК України, з огляду на підстави позову, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, зважаючи на відсутність доказів того, що відповідач є власником нерухомого майна, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову до відповідача про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги за нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , яке належить відповідачу на праві власності. Щодо заяви представника відповідача про застосування позовної давності суд зазначає, що відмова в позові через пропуск позовної давності можлива лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при одночасному пропуску позовної давності в позові слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( ч.1 ст.261 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону. Саме така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 у справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018р у справі 575/476/16-ц. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКСПЛУАТАЦІЙНА КОМПАНІЯ» до [PERSON] про стягнення заборгованості є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати у відповідності до ст.141 ЦПК України, слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed