Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-25 00:00:00

05 квітня 2024 року позивачка звернулася до суду з цим позовом, в обґрунтування якого зазначила те, що з січня по липень 2021 року перебувала у стосунках з відповідачем. [INFO] у них народився син [PERSON] . У 2021 році спільне життя між сторонами погіршувалося, що призвело до припинення відносин. З січня 2024 року відповідач припинив надавати матеріальну допомогу позивачці із сином. Знаючи про стан сина та те, що він потребує постійного піклування та догляду, відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків. Позивачці не відомо про матеріальний стан відповідача, але відомо про наявність дитини від першого шлюбу. Постановленою судом ухвалою від 09 квітня 2024 року позовну заяву залишено без руху, надано строк на усунення недоліків. Недоліки усунуті позивачкою 10 квітня 2024 року. Постановленою судом ухвалою від 01 травня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та відкрите провадження у справі, призначене судове засідання. Позивачка у судове засідання не з`явилась, 26 червня 2024 року подала до суду заяву, в якій просила цивільну справу розглянути у судовому засіданні без її участі, позовні вимоги підтримала, просила стягнути аліменти з дня подання позовної заяви до суду. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву чи клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, тому суд вважає можливим провести розгляд справи за його відсутності. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч. 2ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, висновує таке. Судом установлено, що сторони, [PERSON] та [PERSON] , є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується належним чином засвідченою копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] /а.с.3/. Згідно з копією паспорту громадянки України позивача серії [NUMBER] /а.с.4/, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії акту перевірки фактичного місця проживання від 05 квітня 2024 року № 142, складеного Депутатом Губиниської селищної ради, в присутності двох мешканців [ADDRESS] виявлено проживання [PERSON] та її сина [PERSON] /а.с.8/. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному Кодексі України. За змістом статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Частинами 1, 2 статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. За ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, ураховуючи всі вищевикладені обставини, а також виходячи з рівного обов`язку батьків щодо утримання дитини, те, що відповідач є батьком малолітньої дитини, домовленості (договору) щодо сплати аліментів на утримання дитини між сторонами у справі не досягнуто, відповідач, виходячи з принципів змагальності, процесуальних особливостей розгляду справ про стягнення аліментів, розподілу обов`язку доказування у таких справах, є працездатним та має можливість таку допомогу надавати, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини підлягають задоволенню, а з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячною. Враховуючи положення ст. 181 183 СК України суд вважає за необхідне визначити розмір аліментів у частці від доходу (заробітку), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що буде належним вирішенням питання щодо випадку відсутності доходів у відповідача. Тобто суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в частині визначення розміру аліментів, у випадку відсутності у позивача доходів, умовою розрахунку аліментів виходячи з середньої заробітної плати працівника відповідної кваліфікації або некваліфікованого працівника у м. Дніпро. Також, суд ураховує, що позивач указувала на наявність у відповідача дитини від шлюбу з іншою жінкою, однак доказів на підтвердження таких обставин матеріали справи не містять, внаслідок чого посилання позивача не приймаються судом до уваги. Визначаючи дату початку стягнення аліментів, суд виходить з того, що за ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а у разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви. Частина друга статті 191 СК України, якою визначено обставини щодо стягнення аліментів за минулий час, визначає, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Доказів того, що відповідач ухилявся від сплати аліментів суду не надано, як не надано і доказів узгодженого сторонами розміру аліментів, договору про порядок утримання дитини, засвідченого нотаріально. Внаслідок чого суд вважає за необхідне визначити датою початку стягнення аліментів дату звернення позивача до суду. Відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, враховуючи те, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», суд вважає, що судовий збір у розмірі 1 211,20 грн слід стягнути з відповідача на користь держави. На підставі, викладеного,

Outcome: partial