Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-30 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю "Діджи Фінанс" звернулось з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ТОВ «Мілоан» про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит у розмірі 27550 гривень, яка складається із: 10000 гривень - борг по кредиту; 16550 гривень - борг за процентами за користування кредитом; 1000 гривень борг по комісії. Процесуальні дії у справі. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 12.01.2024р. суд відкрив провадження у справі та призначив судовий розгляд справи у порядку спрощеного провадження, на 22.02.2024р. \~ \~ \~ \~25.01.2024р. представниця позивача подала заяву про розгляд справи без її участі, а 30.01.2024 представник відповідача подав відзив на позов, а також 22.02.2024р. представник відповідача подав заяву про приєднання доказів сплати відповідачкою витрат на правову допомогу. При цьому, у зв`язку із першою неявкою відповідача, суд оголосив перерву у судовому засіданні, яке призначив на 02.04.2024р. \~ \~ \~ \~07.03.2024р. представниця позивача подала суду додаткові пояснення та розрахунок заборгованості, а 12.03.2024р. представник відповідачки подав заперечення на ці пояснення та долучені докази, заперечуючи проти їх залучення, наполягаючи на залишенні їх судом без розгляду, з підстав пропуску строку подання доказів. Після чого, 26.03.2024р. представниця позивача подала суду додаткові пояснення якими пояснила, що надані суду докази, не збирались раніше, оскільки про необхідність їх подання до суду стало зрозуміло після ознайомлення із відзивом на позов. \~ \~ \~ \~02.04.2024 року суд почав судовий розгляд, і на підставі, п.4,5 ч.2 ст.43, ч.1,5,7 ст.81, ч.8 ст.83 ЦПК України, з урахуванням принципу пропорційності, що передбачений ст.11 ЦПК України, суд, без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу, якою прийняв до розгляду поданий представником позивача доказ у вигляді розрахунку заборгованості, складений третьою особою. При цьому суд виходив із того, що позиція представника відповідача щодо загального правила подання доказів позивачем (разом із позовом) є формально правильною. Однак, зважаючи на пояснення представника позивача про відсутність у нього розрахунку нарахувань і погашень боргу на момент подання позову (зокрема у пакеті документів, отриманих позивачем при відступленні прав вимоги від третьої особи), а також позиція у цій справі самого відповідача, який повністю оспорює усі заявлені позивачем суми боргу (що він вправі робити) суд, тим не менш, вважає достатнім і переконливим поясненням аби зважаючи на принцип пропорційності цивільного судочинства відійти від загального правила щодо строків подання доказів та прийняти розрахунок третьої особи, для його оцінки разом з іншими доказами, що суд і зробив. І дослідивши докази тому №1, суд оголосив перерву у судовому засіданні до 21 травня 2024 року. Проте, у зв`язку із відсутністю відомостей про належне повідомлення усіх учасників справи про дату, час і місце судового розгляду, суд відклав судовий розгляд на 18.06.2024 року. 17.06.2024р., представницею позивача знову були подані додаткові пояснення з документами, (зокрема, довідки третьої особи та скрін-шоти з ІТС третьої особи а.с.73-82 тому 2) разом з доказами їх направлення учасникам справи, які суд з підстав і мотивів, викладених вище, тобто з урахуванням принципу пропорційності, також прийняв до розгляду вказані документи, разом з іншими доказами 01.07.2024р. І оскільки будь-яких зауважень з цього приводу не надійшло, суд завершив розгляд справи у цей день, позаяк 18.06.2024р. розгляд справи не відбувся у зв`язку із перебуванням головуючого у нарадчій кімнаті, по іншій, зокрема кримінальній справі, а 01 липня 2024 року сторони у судове засідання не з`явились, але просили розглядати справу без їх участі. Стислі позиції учасників справи. Позиція позивача. Між ТОВ «Мілоан» та відповідачем був укладений договір про надання споживчого кредиту, зобов`язання за якими цим товариством були виконані шляхом видачі відповідачу грошових коштів на його рахунок у розмірі 10000 гривень. Але відповідач свої зобов`язання по поверненню кредиту, сплаті комісії за його надання, а також процентів за користування ним, у порядку і строки встановлені договором, не виконав. І тому у ТОВ «Мілоан», станом на 27.10.2021р. виникло право вимоги до відповідача щодо сплати боргу у розмірі 27550 гривень, з яких: 10000 гривень - борг по кредиту; 16550 гривень - борг за процентами за користування кредитом; 1000 гривень борг по комісії. А оскільки, 11.11.2021р. ця сума боргу не змінилась, а право вимоги щодо сплати цього боргу ТОВ «Мілоан» відступило позивачу, який є новим кредитором у цьому зобов`язанні, він бажає захистити своє порушене право у суді. Позиція відповідача. Позивач не надав суду належних і допустимих доказів укладення договору між ТОВ «Мілоан» та відповідачкою, погодження його умов, а також надання їй кредиту у розмірі 10000 гривень. Зокрема, ні договір, ні два додатки до нього, не містять інформації про підписання ТОВ «Мілоан» та відповідачкою цих документів з використанням одноразового ідентифікатора; зміст електронного файлу, наданого представником позивача, як договір, не є цілісним документом, оскільки інформація у ньому піддається видаленню чи зміні; що також свідчить і про те, що інформація про одноразовий ідентифікатор, використаний відповідачкою, зафіксовано не у автоматичному режимі, а шляхом механічного втручання в електронну форму договору; анкета-заява взагалі не підписана ні ТОВ «Мілоан», ні відповідачкою; немає доказів того, що відповідачка дійсно проходила ідентифікацію у системі ТОВ «Мілоан» через телефон: 0972133699 та отримувала і використовувала одноразовий ідентифікатор F52089; з урахуванням висновків Верховного Суду належних доказів видачі кредиту відповідачці теж не має (зокрема, платіжного доручення з відміткою банку про здійснення платежу чи виписки по рахунку відповідачки); розрахунок заборгованості сам по собі не є безспірним доказом боргу, оскільки не є первинним документом та складається виключно з волі кредитора; заявлені до стягнення проценти, нараховані на підставі одночасного застосування ст.1048 та ст.625 ЦК України, що заборонено, оскільки це підтвердила Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах; самі проценти, і то тільки у розмірі 1,25% ТОВ «Мілоан» міг нараховувати виключно протягом строку дії договору, а це до 28.08.2021р., відповідно після цієї дати ні це товариство, ні позивач вже не мали право нараховувати проценти вказані у договорі, а проценти по ст.625 ЦК до стягнення не обґрунтовані і не заявлені; крім того, будь-яких розрахунків та підстав для нарахування процентів за іншими ставками не обґрунтовано і не наведено; а 1000 гривень у якості оплати комісії за видачу кредиту суперечить статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Оцінка суду (щодо фактів). 29.07.2021 року [PERSON] ( [INFO] ; РНОКПП: [NUMBER] ; зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] ) та товариство з обмеженою відповідальністю "Мілоан" (ідентифікаційний номер: 40484607; місце знаходження: м.Київ, вул.Багтовутівська, 17-21) уклали, в електронній формі, договір про споживчий кредит №5113520, який складається з цього договору, графіку платежів (додаток №1 до нього) та паспорту споживчого кредитування (додаток №2 до нього), [PERSON] підписала із застосуванням одноразового ідентифікатора: F52089, попередньо заповнивши анкету-заяву на кредит №5113520 теж в електронній формі, через інформаційно-телекомунікаційну систему ТОВ «Мілоан» (т.1 а.с.39-47,49-50,51-52; т.2 а.с.74-78). І за цим договором, ТОВ "Мілоан" взяло на себе зобов`язання надати [PERSON] 29.07.2021р. кредит у гривні у розмірі 10000 гривень шляхом безготівкового переказу на її картковий рахунок цієї суми, на умовах строковості, поворотності і платності, а [PERSON] взяла на себе зобов`язання повернути кредит не пізніше останнього дня строку користування кредитом (а це - 28.08.2021р., якщо не буде застосовуватись пролонгація), сплатити комісію за надання кредиту у розмірі 1000 гривень та сплачувати проценти за користування кредитом за такими фіксованими процентними ставками: 5% у день стандартна (базова) процентна ставка; 1,25% у день - знижена процентна ставка, які є не змінними протягом усього строку дії договору та терміну повернення кредиту і сплати комісії, на умовах, передбачених договором. При цьому, що стосується повернення кредиту, сплати комісії за його надання та нарахування і сплати процентів, то сторони договору визначили наступне: - у випадку, якщо позичальник продовжує строк кредитування, вказаний у п.1.3. (а це 30 днів з 29.07.2021р., тобто після 28.08.2021р.), він додатково має сплатити проценти за стандартною (базовою) ставкою, визначеною у п.1.6. Договору (а це 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування ним), у сумі та на умовах визначених у п.2.3. Договору (п.2.2.1. Договору); - нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної, за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей, передбачених п.2.2.3. Договору (п.2.2.2.Договору); -\~проценти нараховуються\~за стандартною\~(базовою)\~ставкою,\~що визначена\~у п.1.6.\~Договору (а\~це,\~5%),\~яка є\~незмінною протягом\~всього строку\~кредитування,\~окрім випадків\~коли за\~умовамиакцій, програм лояльності, спеціальних пропозицій, тощо, визначена в п.1.5.2 процентна ставка протягом первісного строку кредитування визначеного п.1.3 (а це по 28.08.2021р.), запропонована Позичальнику зі знижкою і є меншою за стандартну (базову) ставку встановлену п.1.6 Договору (а це так і є, оскільки 1,25% є меншою ставкою у порівнянні з 5%). Якщо визначена п.1.5.2. процентна ставка є нижчою від стандартної (базової) ставки (як у цьому випадку), то після завершення первісного строку кредитування (а це 28.08.2021р.) та/або строку пролонгації на пільгових умовах, проценти з дня продовження строку кредитування (пролонгації) на стандартних (базових умовах), згідно п.2.3.1.2 продовжують нараховуватись за базовою ставкою згідно п.1.6 Договору (а це 5%). Стандартна (базова) процентна ставка не є підвищеною. Після спливу строку кредитування (з урахуванням пролонгацій) нарахування процентів за користування кредитом припиняється (п.2.2.3. Договору); - продовження вказаного в п.1.3 Договору строку кредитування може відбуватись на пільгових або стандартних (базових) умовах, наступним чином (п.2.3.1. Договору); - пролонгація на пільгових умовах: Позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування, за умови, що кредитодавцем надана така можливість Позичальнику відповідно до розділу 6 Правил надання фінансових кредитів (послуг) Товариством, що розміщені на веб-сайті Товариства Miloan.ua за посиланням https://miloan.ua/s/documents і є невід`ємною частиною цього договору. Для продовження строку кредитування за цим пунктом Позичальник має вчинити дії передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту (п.2.3.1.1. Договору); суд одразу відзначає, що докази такої сплати у матеріалах справи відсутні; - пролонгація на стандартних (базових) умовах: Позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли Позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Якщо позивальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти на користування кредитом нараховуються за стандартною (базовою) ставкою наведеною в п.1.6 договору а це 5% (п.2.3.1.2. Договору); - розділ 2.3. договору є домовленістю сторін про зміну умов кредитного договору на умовах відкладальної обставини щодо якої невідомо настане вона чи ні, відповідно до ст. 212 Цивільного кодексу України, і яка полягає у: а) здійсненні платежів Позичальником після вибору доступних умов пролонгації на пільгових умовах, згідно п.2.3.1.1. Договору та розділу 6 Правил; б) продовження користування кредитними коштами Позичальником після спливу строку кредитування, визначеного згідно п.1.3., п.2.3.1.1., п.2.3.1.2. Договору. Після настання визначених в п.п. «а» та/або «б» цього пункту обставин, умови кредитного договору, зокрема строк кредитування, згідно п.1.3, термін (дата) повернення кредиту і сплати винагород (плати) визначений п.1.4. змінюються пропорційно строку пролонгації. Нова дата платежу разом з актуальною сумою заборгованості відображаються Кредитодавцем в оновленому графіку платежів, що за формою та змістом може відрізнятись від додатку №1, і розміщується Кредитодавцем в особистому кабінеті Позичальника, який уповноважує Кредитодавця на таке оновлення та не потребують будь-якого іншого оформлення. У випадку розбіжностей між умовами кредитного договору, включаючи додатки 1,2 та оновленим графіком платежів, застосовуються умови визначені оновленим графіком (п.2.3.2. Договору); - позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом не пізніше терміну передбаченого п.1.4. Договору, у випадку пролонгації не пізніше дати завершення періоду на який продовжено строк кредитування (п.2.4.1. Договору); - у випадку, якщо станом на дату закінчення строку кредитування (настання дати повернення кредиту) будуть існувати будь-які боргові зобов`язання Позичальника за цим Договором у т.ч., але не виключно плата за кредит, пеня та/або інші платежі на користь Кредитодавця встановлені умовами цього Договору, то така заборгованість повинна бути сплачена Позичальником одночасно з поверненням кредиту в термін, передбачений п.1.4 Договору або у дату завершення періоду пролонгації. Якщо заборгованість не буде погашена після завершення строку кредитування визначеного згідно п.1.3 та п.2.3. цього Договору, виконання зобов`язання зі сплати платежів вважається простроченим позичальником та передбачає настання наслідків обумовлених розділом 4, п.3.2.5. Договору (п.2.4.2. Договору); - у випадку невиконання чи неналежного виконання Позичальником умов цього Договору, кредитодавець з дотриманням вимог законодавства має право стягнути заборгованість у примусовому порядку та/або звернути стягнення на майно, що належить Позичальнику на праві власності (п.3.2.5. Договору). Таким чином суд вважає встановленим те, що позивач та відповідач, як сторони договору про надання споживчого кредиту, уклали цей договір і досягли згоди про наступне: повернення кредиту у розмірі 10000 гривень, сплати комісії за його надання у розмірі 1000 гривень та сплата процентів за користування ним повинно бути здійснено відповідачкою не пізніше 28.08.2021р.; за користування кредитом, відповідачка повинна сплачувати проценти із застосуванням таких фіксованих процентних ставок (стандартна (5% у день) або знижена (1,25% у день), в залежності від порядку і строків повернення кредиту, але не більше ніж до дати повернення кредиту, а це 28.08.2021р. або кінцева дата пролонгації, яка не може бути більшою 60 днів, тобто 27.10.2021р.); у випадку повернення кредиту 28.08.2021р. застосовується і сплачується знижена процентна ставка (1,25%); якщо кредит не повертається 28.08.2021р., застосовується і сплачується стандартна процентна ставка (5% у день) на суму неповернутого у цей строк кредиту, за кожен день продовження користування кредитними коштами, але до дати його повернення, яка визначається кожен раз наступним днем, але не може буде пізнішою ніж 60 днів після 28.08.2021р. (а це - 27.10.2021р.); відповідно, у випадку щоденної автоматичної пролонгації строку користування кредитом, без сплати будь-якої частини кредиту, комісії та процентів за користування кредитом, сторони договору домовились, що останнім днем для сплати повної суми кредиту у розмірі 10000 гривень, комісії за його надання у розмірі 1000 гривень та процентів за користування кредитом у розмірі 1,25% на день (за перші 30 днів користування кредитом) і у розмірі 5% на день (за наступні 60 днів користування кредитом) є 27.10.2021 року. Також суд вважає встановленим і те, що 29.07.2021р. ТОВ «Мілоан» свій обов`язок по видачі [PERSON] кредиту у розмірі 10000 гривень шляхом їх перерахування на її картковий рахунок виконало, що підтверджується платіжним дорученням ТОВ «Мілоан» про перерахування цих коштів відповідачці на її картковий рахунок у ПриватБанку (перші цифри банківської картки якої [NUMBER] , а останні 22) та довідками третьої особи про здійснення цієї операції (т.1 а.с.58, т.2 а.с.75 і 78). Проте, і суд також вважає встановленою цю обставину, після отримання відповідачкою вказаних грошових коштів, отриманий кредит у розмірі 10000 [PERSON] не повернула, і комісію за надання кредиту у розмірі 1000 гривень, а також проценти за користування кредитом за період з 30.07.2021р. по 27.10.2021р. ні за ставкою 1,25% на день, ні за ставкою 5% на день, не сплатила. Що підтверджується розрахунком, наданим позивачем (т.1 а.с.215-217). Суд дійшов до вказаних висновків і наявності вказаних вище обставин, на підставі сукупності фактичних даних, які містяться у письмових доказах, наданих позивачем, і які перераховані і проаналізовані судом вище. Зокрема, тексту договору з додатками, анкеті-заяві, платіжному дорученні, розрахунку та довідках про хронологію вчинення відповідачкою дій у інформаційно-телекомунікаційній системі третьої особи та скрін-шоту із цієї системи з відомостями про те, як відбувається акцептування пропозиції про укладення договору. При цьому суд відзначає, що ці відомості, саме у їх сукупності, створюють ту достатність фактичних даних (доказів), на підставі яких суд і встановив дату, час, місце і спосіб укладення договору, зокрема у електронній формі, унікальну адресу в мережі Інтернет, з якої вчинялись дії з підписання вказаного вище договору відповідачкою із застосуванням одноразового ідентифікатору, а також перерахування кредиту на рахунок відповідачки. І доведені позивачем обставини прямо вказують на те, що договір між позивачкою та відповідачем було укладено саме у електронній формі шляхом його підписання відповідачкою електронним підписом - одноразовим ідентифікатором. Що ґрунтується та повністю відповідає положенням п.5,6,7,12 ч.1 ст.3, ч.3 і ч.6 ст.11 та статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції, яка діяла на момент укладення договору. Суд згоден з представником відповідача у тому, що надані суду докази, самі по собі, якщо їх аналізувати окремо кожен, без фактичних даних інших доказів не є достатніми та ідеальними у своїй доказовій силі щодо тих обставин на які посилався позивач, по одинці. Однак у своїй сукупності, з огляду на положення статей 77-80 ЦПК України, вони цілком відповідають вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності, і відповідно дали можливість суду чітко зрозуміти, які обставини мали місце і, що між ТОВ «Мілоан» та відповідачкою 29.07.2021 року дійсно відбулось укладення вказаного договору з додатками на умовах, вказаних у наданих суду і зазначених вище документах, з урахуванням попередньо заповненої відповідачкою на сайті ТОВ «Мілоан» анкети-заяви в електронному вигляді, яку вона не підписувала одноразовим ідентифікатором, у чому прав представник відповідачки, але яку вона заповнила та подала через інформаційно-телекомунікаційну систему ТОВ «Мілоан» і з урахуванням якої це товариство сформувало пропозицію (договір), а [PERSON] акцептувала цю пропозицію (договір) одноразовим ідентифікатором. Суд також відзначає, що оскільки в наданих суду документах містяться дані про час, місце і спосіб підписання договору в електронній формі відповідачкою, якби ці обставини не відповідали дійсності, відповідачка або самостійно, або через свого представника, який є адвокатом, могла би з легкістю ці обставини спростувати надавши свої докази. Однак будь-яких своїх доказів, які б це спростовували вона не надала, а обмежилась усними посиланнями на те, що не визнає вказаних обставин. Суд завжди був відкритий допомогти у витребуванні будь-яких доказів обом сторонам, але ні позивач, ні відповідач у сприянні в реалізації свого обов`язку по наданні доказів, до суду не звертались. Проте, якщо позивач надавав суду докази, то відповідачка не надала ніяких. Правильно вказував представник відповідача на те, що в силу ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Однак, за цією статтею, кожна сторона повинна довести й ті обставини, на яких ґрунтуються її заперечення. Відповідно оскільки відповідачка, як вказав представник у відзиві, не визнавала факт заповнення формуляру заяви чи іншої форми про прийняття пропозиції в електронній формі, отримання одноразового ідентифікатора, вчинення інших дій, які можна розцінювати, як прийняття пропозиції укласти електронний договір, а також те, що вона отримала кредит, з огляду на положення ч.1 ст.81 та п.2, 4 і 5 ч.2 ст.43 ЦПК України (які зобов`язують не тільки позивача, а й відповідача сприяти всебічному встановленню всіх обставин, подавати усі наявні у них докази) відповідачка, або самостійно, або за допомогою представника мала усі можливості спростувати вказані вище і встановлені судом обставини у т.ч. але не виключно те, що телефон, з якого здійснювалась ідентифікація та використання одноразового пароля їй не належав (або ж що вона ним не користувалась); що, вона ніколи не користувалась адресою у мережі Інтернет, з якої здійснювався вхід у інформаційно-телекомунікаційну систему або ж саме у цей день це зробив хтось інший від її імені; що вона не отримувала кредит, надавши виписку із свого карткового рахунку чи відомості про те, що рахунок на який було перераховані грошові кошти їх ніколи не належав, або ж, що вона не має право користування ним; що банківська картка про яку іде мова їй ніколи не належала, або ж те, що вона не мала права доступу до неї чи розпорядження коштами на ній. Тому аргументи представника відповідачки про те, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів укладення договору між ТОВ «Мілоан» та відповідачкою, погодження його умов, підписання в електронній формі, а також надання їй кредиту у розмірі 10000 гривень, суд вважає такими, що не враховують усієї сукупності наданих у розпорядження суду доказів. А доводи про те, що зміст електронного файлу, наданого представником позивача як договір, не є цілісним документом, оскільки інформація у ньому піддається видаленню чи зміні; і що інформація про одноразовий ідентифікатор, використаний відповідачкою, зафіксовано не у автоматичному режимі, а шляхом механічного втручання в електронну форму договору, суд вважає такими, що ґрунтуються на припущенні щодо недостовірності наданих суду документів. При цьому, наведена позиція представника також ґрунтується і на не доведеній необхідності ототожнення таких дій, як підписання файлу електронним підписом або електронним цифровим підписом (відповідно до вимог Закону України\~«Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину) і його підписання одноразовим ідентифікатором (електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначений Законом України «Про електронну комерцію»), які є різними діями, з різними рівнями довіри (ступеня захищеності) і вчинення яких регулювалось різними нормативно-правовими актами і одночасному застосуванню не вимагалось. Відповідно підстави вважати, що одноразовий ідентифікатор повинен був бути відображений у самому тексті кожного документу, який був наданий суду як договір, а також, що цей ідентифікатор повинен був би забезпечувати цілісність цих документів з точки зору не можливості їх зміни взагалі, відсутні. Що стосується платіжного доручення, яке за переконанням представника відповідачки повинно мати відмітку банку, то тут суд відзначає, що оскільки грошові кошти перераховувались у електронному вигляді, що вказує на здійснення платежу у той же день, платіжне доручення ТОВ «Мілоан» не могло мати печатки чи відмітки банку про перерахування грошових коштів відповідачці, оскільки воно не оформлювалось у паперовому вигляді і до каси банку не подавалось. Операція відбувалась в електронному вигляді. Проте, платіжне доручення містить і відповідний рахунок у ПриватБанку для здійснення операції щодо зарахування грошових коштів у розмірі 10000 гривень на картковий [PERSON] , і перші цифри її банківської картки, яку випущено цим же банком, як платіжний засіб до цього рахунку. І доказів про те, що ці гроші не поступили на рахунок відповідачки, вона суду не подала. Також суд відзначає, що в силу ч.2 ст.89 ЦПК України жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили. А згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. І оскільки немає такого закону, який би передбачав, що видача грошових коштів у безготівковому порядку може бути підтверджена тільки випискою по рахунку, суд не може погодитись із позицією представника відповідачки про те, що тільки виписка по рахунку могла би підтвердити надання відповідачці кредиту. Далі. Щодо встановлення у договорі комісійної винагороди. Представник відповідача вказував на те, що встановлена плата за надання кредиту у вигляді комісійної винагороди прямо суперечить закону та наведеній ним судовій практиці (представник відповідача прямо не зазначив, але суд пам`ятає і про постанову Об`єднаної палати ВС від 09.12.2019р. (справа №524/5152/15-ц) та постанову ВП ВС (справа №363/1834/17) і постанову ВП ВС від 01.06.2021р. (справа №910/12876/19). А отже така умова правочину на думку представника відповідача є нікчемною, і її не дійсність встановлювати рішенням суду не має потреби. Дійсно у вказаній постанові Об`єднаної палати зроблено висновок про те, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання якого не може обумовлюватись будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Однак, вказаний висновок було зроблено Верховним Судом щодо правовідносин, які виникають у сфері надання банківських послуг, і стосується тих правовідносин та тих кредитних договорів, які виникли та були укладені до набрання чинності 10.06.2017р. Законом України "Про споживче кредитування" №1734 від 15.11.2016р., оскільки від цієї дати законодавство у сфері споживчого кредитування змінилось. І оскільки не має потреби наводити усі істотні зміни законодавства, суд відзначить тільки те, що на момент укладення обох правочинів позивачем та відповідачем, ч.3 ст.1054 ЦК України вже передбачала, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлюються законом, а не ЦК України. При цьому, ч.1 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" вже вказувала на те, що цей закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". А ч.2 ст.8 Закону України "Про споживче кредитування" вже чітко передбачала, що до загальних витрат за споживчим кредитом включались і комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням та поверненням кредиту. Що вказує на його право включати такі винагороди у відповідні договори. Інші правові висновки Верховного Суду стосуються випадків, коли умови договору суперечать законодавчим обмеженням (постанова ВП ВС (справа №363/1834/17) та постанова ВП ВС від 01.06.2021р. (справа №910/12876/19) та інші, на які вказував представник відповідача безпосередньо). Однак, як вже зазначив суд, встановлення ТОВ «Мілоан» плати за надання кредиту не порушувало існуючі на момент укладення договору, законодавчі обмеження. Тому нікчемності пункту укладеного між ТОВ «Мілоан» та відповідачем правочину, в частині встановлення комісії, як плати за надання кредиту, оскільки це суперечить закону та судовій практиці, на яку вказував представник відповідача, суд не вбачає. А не дійсним, такий пункт договору, у судовому порядку, не визнаний. Отже далі, суд буде виходити з презумпції правомірності укладеного ТОВ «Мілоан» та відповідачем договору та правомірності усіх, визначених ним умов. Далі. Відповідно до ч.1 ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом не дійсним. І оскільки у цій справі відповідач не заявляв вимог про визнання договору про споживчий кредит та/або додатків до нього не дійсними, і будь-якого рішення суду (що набрало законної сили) про це суду не надав (т.1 а.с.1-245, т.2 а.с.1-85), суд не може погодитись із представником відповідача у тому, що вказаний договір суперечить статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки аргументи представника, які пов`язані з необхідністю застосування вказаних положень закону і цього правочину, оцінюються судом при їх перевірці на предмет недійсності при розгляді відповідної окремої судової справи або у справі про стягнення заборгованості за договором, але за умови пред`явлення зустрічного позову про визнання такого договору не дійсними, але у цій справі зустрічний позов відповідачем не заявлявся. Щодо аргументів представника відповідача про процентні ставки. Як вже вказувалось судом, ТОВ «Мілоан» та відповідачка домовились у договорі про те, що кредит, який був несплачений відповідачкою у дату сплати, що була визначена і договором і графіком (28.08.2021р.), отримував новий строк сплати наступний день, що відбувалось автоматично аж по 27.10.2021р. (яка стала остаточним днем повернення кредиту у розмірі 10000 гривень, сплати комісії за надання кредиту та сплати процентів за користування кредитом). Відповідно, суд переконаний у тому, що кредит у розмірі 10000 гривень весь цей період користування ним відповідачкою (з 28.08.2021р. по 27.10.2021р.) не розглядався сторонами Договору як грошові кошти, якими користувалась відповідачка неправомірно, оскільки сторони договору чітко і недвозначно встановили, що і кредит, і проценти повинні бути повернуті до закінчення терміну дії Договору, який визначався датою: 28.08.2021р., якщо не буде пролонгації, а якщо буде пролонгація (а вона була), то не пізніше 60 днів після 28.08.2021р. (а цим днем є 27.10.2021р.) Тобто, весь вказаний період часу кредит у розмірі 10000 гривень продовжував мати статус чужих для відповідачки грошових коштів, якими вони продовжувала користуватись правомірно по 27.10.2021р. Проте у період з 29.08.2021р. по 27.10.2021р. користування цими коштами відповідачкою, мало наслідком застосування іншої процентної ставки, зокрема стандартної - яка є фіксованою і застосовується на умовах, погоджених у Договорі при його укладенні. Тому суд не погоджується із представником відповідача у тому, що кредит, який не був сплачений його клієнткою (відповідачкою) 28.08.2021р. одразу набув статусу чужих грошових коштів, якими його клієнтка користувалась неправомірно. Відповідно з наведених підстав і мотивів, суд не може погодитись із тим, що застосування позивачем стандартної процентної ставки (5% в день, замість зниженої: 1,25% в день) є фактично одночасним застосуванням ст.1048 та ст.625 ЦК України, тобто процентною ставкою за правомірне і неправомірне користування чужими грошовим коштами, а також, що застосування позивачем стандартної процентної ставки є фактичним застосуванням пені чи неустойки чи іншим видом штрафних санкцій, або процентами, що передбачені ч.2 ст.625 ЦК України. І тому з наведених підстав і мотивів, суд не погоджується з доводами представника відповідача про те, що проценти, і то тільки у розмірі 1,25% ТОВ «Мілоан» міг нараховувати виключно протягом строку дії договору, який за його підрахунками складав: по 28.08.2021р. (і як строк користування кредитом теж). Тож, виходячи з презумпції правомірності договору, застосуванню у відповідному періоді дійсно підлягала, як знижена процентна ставка, так і стандартна. Згідно з розрахунком третьої особи, який узгоджується з умовами договору та іншими доказами, свій обов`язок із сплати кредиту, комісії за його надання та процентів за користування кредитом, згідно з умовами договору, своєчасно і у повному обсязі відповідачка не виконувала (що підтверджується відповідним розрахунком (відомістю) - т.1 а.с.215-217). У зв`язку із чим, позивач застосовував після зниженої процентної ставки (1,25%) стандартну процентну ставку (5%), але чітко на умовах, передбачених Договором про надання кредиту. Суд врахував, що за певний період ТОВ «Мілоан» застосувало та нарахувало навіть менший процент за користування своїми грошовими коштами (1%), що є меншим від 1,25%, але це товариство мало право нараховувати і 1,25% за кожен день користування своїми грошовими коштами перші 30 днів, і 5% за користування ними відповідачкою наступні 60 днів. Тому у цій частині, ніяких порушень суд не бачить, наведене є виключно правом кредитора. І суд також констатує, що ні за межі строку дії договору, ні за межі строку правомірного користування кредитом, ТОВ «Мілоан» нарахувавши проценти за користування ним, які відображені у розрахунку, що наданий суду, не вийшло. Невідповідність наданого суду позивачем розрахунку, умовам договору або ж здійсненим відповідачкою оплатам, якщо такі мали місце, відповідачем не доведено. Але відповідачкою і не доведено, що вона здійснювала хоча би якісь оплати. Відповідно, суд не бачить і необхідності у наданні суду виписки по її рахунку чи у наданні позивачем якогось додаткового обґрунтування до наданого ним розрахунку, що підготовлений був третьою особою, оскільки цей розрахунок узгоджується і ґрунтується на умовах Договором та фактичних обставинах, встановлених судом. Суд згоден із представником відповідача, що розрахунок сам по собі, не є безспірним доказом боргу його клієнтки, але цей розрахунок, з урахуванням відсутності доказів здійснення відповідачкою хоча би яких-небудь оплат, у сукупності з іншими доказами, у даному конкретному спорі, є належним доказом розміру боргу відповідачки. І як наслідок суд виходить із того, що розрахунок заборгованості, наданий суду позивачем і який ґрунтується на застосуванні умов Договору із застосовними ним ставками є таким, що складений на умовах Договору, які суд вважає правомірними. І зважаючи на його зміст та встановлені судом обставини, суд вважає встановленим і те, що станом на 11.11.2021 року у відповідачки дійсно була заборгованість, а відповідно у третьої особи: ТОВ «Мілоан» право вимагати уплати нею цього боргу (заборгованості) у розмірі 27550 гривень, який складався з: 10000 гривень борг по кредиту; 1000 гривень борг по сплати комісії за надання кредиту; 16550 гривень - борг по сплаті процентів за користування цим кредитом за період з 30.07.2021р. по 27.10.2021р., що і відображено у відповідному розрахунку (т.1 а.с.61 та 215-217). 11.11.2021р. ТОВ «Мілоан» на підставі договору відступлення прав вимоги №12-Т від 11.11.2021р. відступив вказане право грошової вимоги до [PERSON] ТОВ «Діджи Фінанс», що підтверджується п.1.1., п.2, 6.2.3. та витязі з Додатку №1 до нього (т.1 а.с.13-21, 62). Що також узгоджується і з п.3.2.6. Договору про споживчий кредит (т.1 а.с.39-50), що не потребувало згоди відповідачки. А 28.12.2023 року, у зв`язку із тим, що відповідачка свій борг не сплатила, навіть частково, ТОВ «Діджи Фінанс» звернулось до суду із позовом про стягнення цього боргу. Зміст спірних правовідносин. Отже, із встановлених обставин вбачається, що між ТОВ «Мілоан» та відповідачкою виникли цивільні (зобов`язальні) правовідносини у сфері споживчого кредитування, в яких ТОВ «Мілоан» виступав кредитодавцем (виконавцем послуги кредитування через поточний рахунок), а відповідач споживачем (отримувачем вказаної послуги), і в межах яких, після відступлення своїх прав позивачу (ТОВ «Діджи Фінанс»), у останнього з відповідачкою виник спір щодо права позивача, як нового кредитора у цьому зобов`язанні, вимагати повернення грошових коштів (кредиту у розмірі 10000 гривень) та сплату комісії за його видачу у розмірі 1000 гривень та проценти за користування кредитом у розмірі 16550 гривень. Оцінка суду (щодо права позивача). Положення пункту 1 та 22 частини 1\~статті 92 Конституції України\~гарантують, що права людини і громадянина, його основні обов`язки, а також засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України. Зокрема, положення частини першої\~статті 509 Цивільного кодексу України\~(надалі за текстом -\~ЦК України) визначають, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, в силу положень ч.2 статті\~509, пункту 1 ч.2 статті\~11\~та ч.1 статті\~629 ЦК України\~зобов`язання можуть виникати з договорів, які стають обов`язковими для виконання сторонами, що їх уклали. Також суд враховує і те, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Тому зважаючи на вказані нормативно-правові положення та обставини встановлені судом, суд згоден із тим, що відповідач порушує цивільне право позивача, як нового кредитора у зобов`язанні, на повернення грошових коштів (кредиту у розмірі 10000 гривень), сплату комісії за його видачу у розмірі 1000 гривень та процентів за користування кредитом у розмірі 16550 гривень. А відтак, вказане право позивача підлягає судовому захисту, тобто позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Щодо судових витрат у вигляді судового збору. Відповідно до ч.1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на це та те, що судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2147 гривень 20 копійок які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.6), і позов підлягає задоволенню повністю, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у повному обсязі. Щодо судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до положень частини 1 та 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких відносяться і витрати на професійну правничу допомогу. А згідно з частиною 2 статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову, на відповідача. Тож враховуючи це і оскільки суд задовольнив позов на користь позивача повністю, з відповідача дійсно можуть бути стягнені понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу. А от заявлені витрати на професійну правничу допомогу відповідача у розмірі 5500 гривень, хоча адвокат відповідачки надав суду докази таких витрат (а.с.102-109,118,193,194) розподілу не підлягають, оскільки покладаються на саму відповідачку, позаяк суд задовольнив позов повністю. Тож у стягненні з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5500 гривень слід відмовити повністю. В силу положень частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). А з огляду на положення частини 2 статті 137 ЦПК України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Представник долучив до матеріалів справи на підтвердження розміру витрат: договір про надання правової допомоги № 42649746 від 11 грудня 2023 року (а.с.25-29); детальний опис наданих послуг від 11.12.2023 року (а.с.30) та Акт про підтвердження факту надання правничої допомоги від 11 грудня 2023 року (а.с.31). З вказаних документів вбачається, що адвокат надав, а позивач отримав такі види правничої допомоги: правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надання консультацій щодо захисту інтересів позивача, на що було витрачено 1,5 годин і складає 2250 гривень; складання позовної заяви, на що було витрачено 3 години і складає 3000 гривень; формування додатків до позовної заяви, нащо було витрачено 1 годину і складає 750 гривень, що у загальному складає 6000 гривень (а.с.30). Положення ч.4\~ст.137\~ЦПК України\~суд не\~застосовує,\~оскільки відповідачка\~та її\~представник відповідного\~клопотання не\~подавали.\~Однак згідно\~з ч.3\~ст.141\~ЦПК України,\~у будь-якому\~випадку,\~при вирішенні\~питання про\~розподіл судових\~витрат суд\~враховує: 1)\~чи пов`язані\~ці витрати\~з розглядом\~справи; 2)\~чи є\~розмір таких\~витрат обґрунтованим\~та пропорційним\~до предмета\~спору з\~урахуванням ціни\~позову,\~значення справи\~для сторін,\~в тому\~числі чи\~міг результат\~її вирішення\~вплинути на\~репутацію сторони\~або чи\~викликала справа\~публічний інтерес; 3)\~поведінку сторони\~під час\~розгляду справи,\~що призвела\~до затягування\~розгляду справи,\~зокрема,\~подання стороною\~явно необґрунтованих\~заяв і\~клопотань,\~безпідставне твердження\~або заперечення\~стороною певних\~обставин,\~які мають\~значення для\~справи,\~безпідставне завищення\~позивачем позовних\~вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. І суд констатує, що п.3 та п.4 для цілей розподілу судових витрат у цій справі, не грає ключової ролі, а от щодо п.1 та п.2 суду слід надати свою оцінку окремо. Суд вважає, що усі заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу дійсно пов`язані з розглядом саме цієї справи, однак його розмір суд не вважає належно і повністю обґрунтованим. Зокрема, суд вважає, що зважаючи на предмет спору, з урахуванням його ціни, на правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надання консультації щодо захисту інтересів позивача адвокату достатньо було би витратити 1 годину, що складає 1500 гривень вартості його роботи (співмірність якої відповідач та його представник не оскаржили); на складання позовної заяви, зважаючи на предмет спору та її зміст, адвокату достатньо було би 30 хвилин, що складає 500 гривень вартості його роботи за таку допомогу за його ж підрахунками (а співмірність таких витрат відповідач та його представник не оскаржили); а на формування додатків до позову, достатньо було би 20 хвилин роботи адвоката, що складає 250 гривень вартості його роботи за таку допомогу за його ж підрахунками (а співмірність таких витрат відповідач та його представник не оскаржили). Отже, на користь позивача з відповідача слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2250 гривень, а у стягненні витрат в більшому розмірі, зокрема ще 3750 гривень слід відмовити. Щодо повного тексту рішення. Зважаючи на ситуації в країні, зокрема у зв`язку із щоденним застосуванням аварійних та постійних графіків відключення електричної енергії, судове навантаження у суді, і зокрема у судді [PERSON] і фактичною можливістю суду у період виготовлення повного тексту працювати менше ніж по 8 годин на день, а також з огляду на кількість аргументів відповідача, оцінку яким головуючий повинен був надати, суд мав можливість виготовити повний текст цього рішення тільки 26 липня 2024 року. Отже,

Outcome: approved