Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-12 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Ігнатенко Сергій Сергійович, звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з вищезазначеною позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , в якій просить виселити останніх без надання іншого житлового приміщення, із житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] та розташований на земельній ділянці площею 0,1339 га, з кадастровим номером 2124887402:01:002:0078. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач набув право власності на вказаний будинок в порядку визначеному ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» та з 24.05.2023 є його одноосібним власником. Однак, позбавлений реальної можливості вільно, на власний розсуд реалізовувати гарантоване йому статтею 41 Конституції України право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, оскільки у будинку проживають відповідачі [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 18.03.2024 відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Призначено підготовче судове засідання на 23.04.2024. Встановлено відповідачам строк для подання відзиву на позов - протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. 22.04.2024 адвокат Свистович Роман Степанович, представник відповідача 1, [PERSON] , через підсистему «Електронний суд» подав клопотання про відкладення підготовчого судового засідання, призначеного на 23.04.2024 в якому також просив надати відповідачу додатковий строк для подання відзиву на позов та матеріали справи для ознайомлення. З огляду на викладене, підготовче засідання відкладено на 10.05.2024. У підготовче засідання на визначену судом дату та час позивач не з`явився, при цьому його представник подав заяву про проведення підготовчого засідання без їх участі, проти закінчення підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду не заперечував. Відповідачі у підготовче засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи. Відзиву на позов не подали. За таких обставин, враховуючи обмеження законодавцем строку підготовчого провадження, відсутності законних підстав для відкладення підготовчого засідання, судом проведено підготовче засідання за відсутності учасників справи та призначено справу до судового розгляду на 03.06.2024. Відповідачі у судове засідання не з`явились. Про час та місце проведення судового розгляду справи повідомлялись шляхом надіслання судової повістки за місцем їх реєстрації. Однак, поштові повідомлення адресатам не вручені та повернуті до суду за закінченням терміну зберігання. Разом з тим, суд констатує про обізнаність відповідачів про час та місце проведення судового засідання. Про це, зокрема, свідчить те, що відповідач 1 звернувся до адвоката про надання кваліфікованої правової допомоги у справі. У свою чергу адвокат Свистович Р.С. має зареєстрований електронний кабінет у підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, відтак, відповідно до ч.5 ст.130 ЦПК України, вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. Щодо відповідача 2, то суд вважає, що такий також обізнаний про розгляд справи, оскільки відповідачі є подружжям, та спільно проживають за однією адресою. У судовому засіданні позивач наполягав на розгляді справи по суті, враховуючи обізнаність відповідачів про розгляд справи в суді. Зокрема повідомив, що до нього звертався адвокат Свистович Р.С. з приводу врегулювання спору мирним шляхом, а відтак відповідачі обізнані про наявність судової справи. За загальним правилом частини першої статті 223\~ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відтак суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності відповідачів. Стосовно суті позову адвокат Ігнатенко С.С. повідомив, що матеріалами справи підтверджується законність набуття позивачем права власності на домоволодіння в [ADDRESS] , а також проживання у ньому відповідачів, відтак він позбавлений можливості вільно володіти та користуватися своїм майном. У зв`язку з цим просив суд позов задоволити та виселити відповідачів без надання іншого житлового приміщення, враховуючи, що кожен з них має інше житло. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до такого висновку. Судом установлено, що 19 грудня 2019 року між [PERSON] (далі - Позикодавець, Іпотекодержатель, Позивач) та [PERSON] (далі - Позичальник або Відповідач-1), [PERSON] (далі - Позичальник або Відповідач-2) укладено договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Єгер Наталією Дмитрівною та зареєстрований в реєстрі за № 2275 (далі - Договір позики). Згідно з пунктами 1 та 2 цього Договору, Позивач передав Відповідачам у власність грошові кошти у розмірі 8 077 514 гривень 67 копійок, що є еквівалентом за курсом Національного банку України на дату підписання цього Договору 345 000 доларів США (сума позики), а Відповідачі зобов`язалися повернути Позивачеві до 19.12.2024року суму позики, розмір якої розраховується як еквівалент 345 000 доларів США в гривнях згідно з курсом Національного банку України, що діятиме на день повернення. Грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем позичальникам в момент підписання Договору, що підтверджується виданою позичальниками нотаріально посвідченою розпискою від 19.12.2019. Відповідно до пункту 3 Договору позики Позичальники зобов`язуються повернути позику до 19.12.2024 року, а в разі вимоги позикодавця про дострокове повернення позики у строк визначений відповідно до п. 7 даного Договору. Сума, що підлягає поверненню, визначається виходячи з її еквіваленту в доларах США за офіційним курсом НБУ на день здійснення платежу. Згідно п. 7 Договору позики, Позичальник має право вимагати дострокове повернення позики в повному обсязі за умови письмового попередження Позичальників не менше ніж за 2 місяці до терміну дострокового повернення. Скориставшись своїм правом визначеним п.3 Договору позики, враховуючи вимоги п.7 вказаного договору, позивач 30.12.2022 через нотаріуса, передав відповідачу 1 [PERSON] та відповідачу 2 [PERSON] заяву- вимогу про дострокове повернення позики, яке має відбутись 03 березня 2023 року о 11 годині у приміщенні офісу приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Єгер Наталії Дмитрівни за адресою: м.Ужгород, вул.Ракоці, буд.10, офіс 3. Вказані вимоги надіслані відповідачам рекомендованими листами та були вручені адресатам 11.01.2023 особисто під підпис, що підтверджується листом АТ «Укрпошта». 03 січня 2023 року, з метою забезпечення виконання зобов`язання за Договором позики між позивачем та [PERSON] (далі - Іпотекодавець) укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Єгер Наталією Дмитрівною та зареєстрований в реєстрі за № 5. Відповідно до п.1.2. Договору іпотеки, [PERSON] передала, а позивач прийняв в іпотеку нерухоме майно (надалі - Предмет іпотеки), а саме: - житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] (одинадцять), який належить їй на праві власності на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.06.2008 року по справі 2п3053/08, яке набуло законної сили 13.06.2008року, та земельну ділянку площею 0,1339 га, з кадастровим номером 2124887402:01:002:0078, на якій розташований житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] (одинадцять), яка належить їй на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 079696, виданого 10.12.2009 року Холмківською сільською радою Ужгородського району Закарпатської області на підставі рішення 21 сесії 5 скликання Холмківської сільської ради від 10.04.2009 року. Згідно з п. 1.3. Договору іпотеки, за взаємною згодою сторін, станом на дату укладання цього Договору заставна вартість Предмету іпотеки становить 12 616167,00 грн. Предмет іпотеки за цим Договором передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, у тому числі тими, що не можуть бути відокремлені від Предмету іпотеки без його пошкодження або зниження його вартості. Пунктом 1.4. Договору іпотеки визначено, що на строк дії цього Договору Предмет іпотеки залишається у володінні (користуванні) Іпотекодавця. Відповідно до п. 2.1.7. Договору іпотеки, Іпотекодавець засвідчує, що в разі, коли в момент настання терміну виконання Позичальниками будь-якого зобов`язання, яке випливає з Договору позики, вказане зобов`язання виконано не буде, а також у разі виникнення інших підстав для звернення стягнення на Предмет іпотеки, передбачених цим Договором, Іпотекодержатель отримає право звернути стягнення на Предмет іпотеки, його реалізувати та одержати задоволення своїх вимог з вартості Предмету іпотеки на свій розсуд (з урахуванням умов цього Договору) переважно перед іншими кредиторами Іпотекодавця. Згідно пп. 5.3.3 Договору іпотеки, задоволення вимог іпотекодержателя може здійснюватися на власний розсуд Іпотекодержателя шляхом: продажу Іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі купівлі-продажу у порядку, встановленому cт.38 Закону «Про іпотеку». Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється на підставі незалежної оцінки майна; прийняття Іпотекодержателем Предмета іпотеки у власність в рахунок виконання Основного зобов`язання відповідно до c.37 Закону України «Про іпотеку» та частиною 1 і статті 37 Закону України «Про іпотеку» (іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки. Враховуючи те, що відповідач 1 вимогу про дострокове повернення позики в повному обсязі не задовільнив, позивач, відповідно до пп. 5.3.3 Договору іпотеки, реалізував своє право та 24 травня 2023 року зареєстрував у Державному реєстрі речових прав право власності на Предмет іпотеки, а саме: на житловий будинок та земельну і ділянку з кадастровим номером 2124887402:01:002:0078, які знаходиться в [ADDRESS] , що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав від 26.05.2023 року за індексними номерами 333733289 та 333732246. Таким чином, починаючи з 24 травня 2023 року одноосібним власником вищевказаного житлового будинку та земельної ділянки є позивач. Однак, позивач позбавлений реальної можливості вільно, на власний розсуд користуватися своїм майном, оскільки у будинку проживають відповідачі [PERSON] та [PERSON] . Факт проживання кожного з відповідачів у належному позивачу житловому будинку підтверджується, зокрема, актом від 12 січня 2024 року, складеним у присутності позивача та трьох свідків, якими засвідчено, що на дату складання цього Акту у житловому будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , розташованому на земельній ділянці з кадастровим номером 2124887402:01:002:0078, фактично проживає двоє осіб: [PERSON] та [PERSON] ; актом обстеження на Факт проживання особи без реєстрації №01 від 08.02.2024 року, складеним Виконавчим комітетом Холмківської сільської ради, яким засвідчено, що комісією у складі секретаря ради, директора центру надання соціальних послуг, фахівця із соціальної роботи центру надання соціальних послуг, поліцейського офіцера громади та представника власника житлового будинку було здійснено 31.01.2024 року о 09-00 годині та 02.02.2024 року o 09-00 годині візити за вищевказаною адресою, однак [PERSON] та [PERSON] ухилилися від зустрічі та спілкування з членами комісії. При цьому Комісією також встановлено, що власник будівлі [PERSON] обмежений в доступі та користуванні належним йому житловим будинком за адресою [ADDRESS] , тоді як у дворі вищевказаного будинку знаходиться автомобіль Мерседес чорного кольору з державними реєстраційними знаками [NUMBER] , яким користується [PERSON] ; листом відповіддю № 17 від 19.02.2024 року, складеним Державним комунальним підприємством «РОЗІВКА», з якого вбачається, що за адресою [ADDRESS] , особовий рахунок № [NUMBER] , абонентом є [PERSON] , комунальне підприємство здійснює водопостачання з березня 2012 року, на 19.02.2024 року заборгованість становить 4791,00 грн.; листом № 19.02.2024 року, складеним ТОВ «ЗАКРПАТГАЗ ЗБУТ», згідно якого, зокрема, повідомлено, що за даними AT «Закарпатгаз» особовий рахунок [NUMBER] відкритий за адресою: [ADDRESS] на споживача [PERSON] . Станом на 01.02.2024 р. на особовому рахунку № [NUMBER] лишається непогашеною заборгованість в сумі 6 160,90 грн. Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша\~статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Статтею 41 Конституції України\~встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями ч. 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України, як і статтею 41 Конституції України, гарантується непорушність права власності. Зокрема, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 1 протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною 17.07.1997 року, також визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Наведені норми матеріального права у своєму взаємозв`язку наділяють власника майна, у тому числі житлового будинку чи іншого житлового приміщення, правом вимагати усунення будь-яких порушень права власності від будь-яких осіб та будь-яким незабороненим шляхом, який власник вважає прийнятним. Частиною 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. За ч. 2 цієї ж статті, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Подібного змісту норми закріплено у ч.3 ст. 109 ЖК України, згідно якої звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. З метою захисту порушених прав, позивач у позасудовому порядку звертався до кожного з відповідачів окремо з письмовою вимогою від 16 листопада 2023 року про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження належним йому майном шляхом звільнення вищевказаного житлового будинку та земельної ділянки. Однак, кожна з цих вимог, які надсилалися як за адресою зареєстрованих місць проживання відповідачів так і за фактичною адресою їх проживання, повернулися без вручення адресатам за закінченням терміну їх зберігання. Крім того, 12 січня 2024 року [PERSON] було оголошено вимогу позивача від 16.11.2023 року про усунення перешкод (шляхом виселення) у здійсненні ним права користування та розпорядження набутим у власність майном, однак [PERSON] звільнити на вимогу власника відповідне майно відмовився у присутності свідків. Вказане підтверджується актом від 12 січня 2024 року. Проживання відповідачів у житловому будинку, розташованому на земельній ділянці з кадастровим номером 2124887402:01:002:0078, право власності на які зареєстровано за позивачем, порушує цивільні права та законні інтереси останнього на вільне користування належним йому майном, адже позбавляє його можливості повною мірою, на свій власний розсуд і в своїх інтересах користуватися своїм майном. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначено, що статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод\~( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ,\~виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Отже, судом під час розгляду справи встановлено, що втручання у право відповідачів «на житло» передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідні аргументи наведені вище в мотивувальній частині рішення. Щодо дотримання критерію пропорційності та балансу інтересів, суд вважає за необхідне зазначити таке. З матеріалів справи, встановлено, що будинок, з якого позивач просить виселити відповідачів, не є їх єдиним житлом. Так, за даними Реєстру прав власності на нерухоме майно (інформаційна довідка від 13.10.2023 року за № 351102090) відповідачу 1 [PERSON] на праві спільної часткової власності належить домоволодіння площею 131,3 кв.м., в тому числі житлова площа 51.5 кв. м за адресою [ADDRESS] . І саме в цьому домоволодінні зареєстровано місце проживання [PERSON] . Також даними Реєстру прав власності на нерухоме майно (інформаційна довідка від 13.10.2023 року за № 351105830) підтверджується, що відповідачу 2 [PERSON] на праві спільної часткової власності належить інше домоволодіння площею 97,7 кв.м., в тому числі житлова площа 67.7 кв. м. за адресою [ADDRESS] . Вказана адреса є зареєстрованим місце проживання [PERSON] . Таким чином, кожний з відповідачів має у своїй власності інші житлові приміщення, де офіційно зареєстровано їхнє місце проживання та за рахунок яких відповідачі спроможні вільно реалізовувати своє право на житло, без порушення прав позивача на мирне володіння належним йому житловим будинком. Відтак, суд констатує про дотримання всіх критеріїв визначених статтею 8 Конвенції при втручанні у право відповідачів на житло. Разом із тим, судом встановлено порушення права позивача як у контексті\~\~статті 8 Конвенції, так і як власника житлового приміщення, що гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Отже, суд дійшов висновку, що у даному випадку інтереси позивача, як власника житла, перевищують інтереси відповідачів, а відтак, правові підстави користування чужим майном у відповідачів відсутні. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша\~статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя\~статті 89 ЦПК України). Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Отже, судом встановлено, що перешкоди у здійсненні позивачем права користуванням належним йому майном відповідачами усунуто не було, а тому його порушені права підлягають захисту у судовому порядку шляхом постановлення судового рішення про виселення відповідачів із належного позивачу на праві власності житлового будинку. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір у розмірі 2422,40грн., по 1211,20грн. з кожного відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved