Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-19 00:00:00

13.05.2024 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , в якому просив розірвати шлюб, зареєстрований між ними 07.08.2010 року виконавчим комітетом Бірківської сільської ради Зміївського району Харківської області, актовий запис № 15. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 21.05.2024 р. відкрито провадження у справі. 11.06.2024 року до суду надійшла уточнена позовна заява з наступними позовними вимогами: розірвати шлюб, зареєстрований між ними 07.08.2010 року виконавчим комітетом Бірківської сільської ради Зміївського району Харківської області, актовий запис № 15; встановити факт самостійного виховання позивачем сина [PERSON] , [INFO] 13.06.2024 р. до суду надійшла уточнена позовна заява з наступними позовними вимогами: розірвати шлюб, зареєстрований між ними 07.08.2010 року виконавчим комітетом Бірківської сільської ради Зміївського району Харківської області, актовий запис № 15; встановити факт самостійного виховання позивачем сина [PERSON] , [INFO] , з квітня 2024 року; стягувати аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частки від доходу відповідачки, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На обґрунтування позову зазначено, що 07 серпня 2010 року уклав шлюб з [PERSON] , від якого народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . У квітні 2024 року [PERSON] покинула свого чоловіка разом з сином [PERSON] , та з дочкою [PERSON] виїхала за межі України. Відповідачка вже покидала свого чоловіка , повернулась лише для того, щоб забрати доньку. Відповідачка повідомила свого чоловіка, що не бажає продовжувати шлюбно-сімейні стосунки і добровільно залишила неповнолітнього сина з батьком. Також повідомила, що не має можливості надавати матеріальну допомогу на утримання сина та приймати участь у його вихованні. Позивач неодноразово телефонував своїй дружині, просив її повернутися, або хоча б забрати сина, але відповідачка категорично відмовляється зберігати сімейні відносини та забирати сина. При таких обставинах позивач не бажає зберігати шлюб, оскільки втратив почуття любові та поваги. На цей час син [PERSON] проживає разом з батьком, який самостійно його виховує і повністю утримує дитину. Між сторонами відсутній спір про те з ким із батьків буде проживати дитина, оскільки мати свідомо залишила сина разом із батьком і виїхала за межі України. Відповідачка не бажає брати на себе обов`язки щодо утримання та виховання сина, а тому в разі мобілізації [PERSON] , дитина залишиться без батьківського піклування, що є недопустимим, буде порушувати права, інтереси дитини. У судове засідання учасники справи не з`явилися. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності і відсутності позивача, на задоволенні уточнених позовних вимог наполягала. Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому, відповідно до частини третьої названої статті Кодексу якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки у судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою представника позивача, наданою ним у письмовій заяві про розгляд справи без його участі, вважає за можливе розглянути справу за відсутності належно повідомленого про судове засідання відповідача у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення. У зв`язку з неявкою учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув цивільну справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши та оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, дійшов наступного висновку. Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] сторони перебувають у шлюбі з 07.08.2010 р., який зареєстровано виконавчим комітетом Бірківської сільської ради Зміївського району Харківської області, актовий запис № 16 (а. с. 9) Від шлюбу мають дочку [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 10, 11) З акту від 10.04.2024 р., складеного депутатом Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області Жоян О.В., вбачається, що [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , разом зі своїм сином [PERSON] , [INFO] . Мати [PERSON] та сестра [PERSON] перебувають в евакуації за кордоном (а.с. 12) Судом встановлено, що сторони припинили сімейні відносини, спільне господарство не ведеться, шлюб носить формальний характер. Побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки (стаття 1 СК України). Проте, судом встановлено, що вказані паритетні засади побудови сімейних відносин у даного подружжя відсутні. Частиною 2 статті 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Згідно ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Нормами ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, передбачено, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Враховуючи особливий характер сімейних відносин а також те, що збереження шлюбу можливе лише на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Детально вивчивши й оцінивши мотиви розлучення, повно і всебічно з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, приймаючи до уваги те, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, суд вважає, що конфлікт між сторонами носить стійкий характер, їх шлюб розпався, причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що має істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Ст. 8 Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 "Про практику застосуцвання судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" при розгляді прав про розірвання шлюбу має вирішуватися питання і про те, з ким будуть проживати діти пілся розірвання шлюбу. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у справі № 363/214/17-ц від 22.08.2018 р. прийшов до висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Спори з приводу визначення місця проживання дитини, участі у вихованні дітей та спілкуванні із ними між батьками дитини відсутні. Заявник не перешкоджає спілкуванню матері з неповнолітнім сином. Батько повністю та повноцінно матеріально забезпечує сина усім необхідним для гармонійного розвитку дитини, здійснює належне та турботливе виховання, оплачує витрати на всі потреби дитини. Встановлення факту перебування дитини на самостійному вихованні та утриманні батька обумовлено виключно інтересами дитини, викликаними необхідністю захисту його життя, здоров`я, захисту прав та інтересів дитини. Згідно зі ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (ч. 2 ст. 182 СК України). Пленум Верховного Суду України у постанові № 3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз`яснив, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у останнього інших малолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частин 1,2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною першою статті 3 цієї Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Виходячи з того, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати дитині сприятливі умови для проживання та розвитку, суд приходить до висновку, що сума аліментів у розмірі частки заробітку (доходу) відповідача щомісяця, є сумою необхідною та достатньою для гармонійного розвитку дитини. Крім того, суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи, що встановлення факту самостійного виховання дитини необхідно позивачу для забезпечення прав дитини, вважає, що вимога про встановлення факту самостійного виховання батьком неповнолітньої дитини підлягає задоволенню. Питання щодо розподілу судових витрат вирішити у порядку ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved