Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-18 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом до відповідачів, в якому просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно, розташованому на цій ділянці, припинивши право спільної сумісної власності на землю громадянам [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] , яке належало їм на підставі Державного акту на право власності на землю. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачка є власницею житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованого за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 03.10.2002 року, посвідчений приватним нотаріусом Шаталюк В.М. Цей будинок розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га, призначеній для обслуговування будинку та земельна ділянка зареєстрована за попереднім власникам її батьку [PERSON] , який помер [INFO] та її матері, відповідачці [PERSON] , на праві спільної сумісної власності. Відтак, оскільки позивачка набула права власності на будівлі та споруди, то має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попереднім власникам. Отже, земельна ділянка повина належати їй на праві власності. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.01.2024 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П. Ухвалою судді від 18.01.2024 року дану позовну заяву залишено без руху, надано позивачці строк на усунення недоліків, вказаних в ухвалі. 05.02.2024 року від позивачки, на виконання вимог ухвали від 18.01.2024 року, надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою від 06.02.2024 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 15.04.2024 року закрито підгтовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Позивачка до судового засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підьримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідачка до судового засідання не з`явилася, надала заяву в якій позовні вимоги визнал в повному обсязі, просила про розгляд справи за її відсутності. Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін, що відповідає приписам ст.223 ЦПК України. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку. Судом встановлено, що визнання відповідачкою позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно договору дарування житлового будинку від 03.10.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Шаталюк В.М., зареєстрованим у реєстрі за № 1988, позивачкою прийнято у дар від [PERSON] та [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] . Відповідно до укладеного договору будинок [ADDRESS] ) розташований на земельній ділянці, а саме: житловий будинок кам`яний літ.А, житловою площею 45,30 м2, сарай літ. літ. Д,О,К, душ літ. Е, гараж літ. Ж, огорожа та споруди ;4-7, І. Вказаний будинок належав: [PERSON] 3/8 частини на підставі Свідоцтва про право на житловий будинок, наданого Виконкомом Центрального району м.Миколаєва 15.05.1973 р.; [PERSON] 3/8 частини на підставі Рішення народного суду Центрального району м. Миколаєва від 13.09.1973 р. та частина на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Миколаївською державною нотаріальною конторою 06.03.2000 р. за №2-280. Згідно державного акту на право приватної власності на землю Серія IVMK №014380, [PERSON] та [PERSON] , на підставі рішення Миколаївської міської ради народних депутатів від 11.07.2000 р. за №21/14, передано у приватну власність земельну ділянку площею 0.1000 га для обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд за адресою: [ADDRESS] . Вказаній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 481013720:14:044:0009. Разом з тим, згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку станом на 06.07.2023 року земельна ділянка з кадастровим номером 481013720:14:044:0009 належить на праві власності відповідачці [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] (свідоцтво про смерть Серія [NUMBER] ). Таким чином судом встановлено, що на час укладання договору дарування житлового будинку присадибна земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , попередніми власниками була приватизована та перебувала у власності відчужувачів за договором. При укладанні договору дарування житлового будинку питання про відчуження позивачці присадибної земельної ділянки не вирішувалось. Відповідно до ч. 1 ст.\~316\~ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1, 2 ст.\~328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст.377\~ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених\~Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта. Відповідно до ст.\~120\~ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті. Таким чином, виходячи із положень ст. 377 ЦК України, ст.\~120\~ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на цій земельній ділянці об`єкти. Відповідно до ч. 1 ст.\~181\~ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Цивільне законодавство виокремлює «складові частини» та «складні речі». так згідно ч.1, 2 ст.\~187\~ЦК України складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення. При переході права на річ її складові частини не підлягають відокремленню. Відповідно до ч.1, 2 ст.\~188\~ЦК України якщо кілька речей утворюють єдине ціле, що дає змогу використовувати його за призначенням, вони вважаються однією річчю (складна річ). Правочин, вчинений щодо складної речі, поширюється на всі її складові частини, якщо інше не встановлено договором.. Так як будівельні споруди, до яких відноситься житловий будинок, тісно пов`язаний із земельною ділянкою, на якій він розташований, тому можна стверджувати, що житловий будинок, будівля або споруда не можуть бути відокремлені від земельної ділянки без їх пошкодження або істотного знецінення. Фізично земельна ділянка і будинок (будівля, споруда) ідентифікуються як окремі речі, які в сукупності є однією річчю. Адже будинок неможливо використовувати без земельної ділянки, і навпаки земельна ділянка втрачає своє функціональне призначення при зміні (знищенні) того чи іншого об`єкта нерухомості, розміщеного на ній. Виходячи з вищевикладеного, до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Зазначені вище правові норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Відповідно до ч. 1 ст.\~381\~ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. «е» статті 141 Земельного кодексу України, підставами для припинення права користування земельної ділянки є набуття іншою особою права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. У своїй Постанові від 16.06.2020 року у справі №689/26/17 Велика Палата Верховного Суду вказала наступне. Стаття 120\~ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (15 січня 2002 року), визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці. Так, частина перша статті 120\~ЗК України (у відповідній редакції) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної дол. земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної дол. земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При застосуванні положень статті 120\~ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125\~ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі N 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі N 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі N 6-253цс16 та інших, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від них. Наведений підхід підтверджується також і ретроспективним аналізом норм законодавства щодо переходу прав на земельну ділянку у випадку відчуження права власності на нерухоме майно. Радянське законодавство оперувало терміном "основні фонди". Термін "нерухомість" і класифікація майна на нерухоме та рухоме були відображені в Основах цивільного законодавства Союзу РСР і республік від 31 березня 1991 року (введених в дію з 1 січня 1992 року). Так, відповідно до частини другої статті 4 цих Основ майно поділяється на нерухоме та рухоме; до нерухомого майна належать земельні ділянки і "все, що міцно з ними зв`язано", як-от: будівлі, споруди тощо, а до рухомого належить майно, переміщення якого можливе без неспіврозмірної шкоди його призначенню. Стаття 30\~Земельного кодексу\~Української РСР (далі - ЗК УРСР) (1991 року) в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду. Стаття 120\~ЗК України (у чинній редакції), стаття 377\~ЦК України (у чинній редакції) також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно. Щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанови від 4 грудня 2018 року у справі N 910/18560/16 (пункт 8.17), від 5 грудня 2018 року у справі N 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі N 263/6022/16-ц (пункт 42)). Зокрема, відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-2цс15, яка містить аналіз змісту норм статті 120 ЗК України, у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень, щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів, щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Тобто, у випадку переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає у набувача одночасно із виникненням права на зведені на ній об`єкти. Така позиція Верховного Суду України дає підстави стверджувати, що право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає з моменту державної реєстрації його права власності на будинок (будівлю, споруду) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки саме з цього моменту в силу частини 2 статті 331 ЦК України та статті 3 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» особа стає власником такої нерухомості; в разі застосування статті 120 ЗК України відсутність державної реєстрації права власності на земельну ділянку не впливає на виникнення у набувача нерухомості права власності на таку земельну ділянку. Отже, при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право попереднього власника або користувача припиняється автоматично, в силу закону, без оформлення припинення права будь-якими актами та документами, ця норма є імперативною, відступ від неї на підставі договору не допускається. Крім того, згідно вищенаведених правових норм, в усіх випадках переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає в набувача одночасно із виникненням права на розташовані на ній об`єкти. Оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, та виходячи із вищезазначеного, суд приходить до висновку, про наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання за позивачкою права власності на земельну. Оскільки при укладенні договору дарування вирішувалось питання щодо переходу до позивачки і права на присадибну земельну ділянку площею 0,1000 га, яка вказувалась, як земельна ділянка на якій розташований житловий будинок. В свою чергу спірна земельна ділянка має цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), тому нерозривно пов`язана із будинком та господарськими будівлями і спорудами, що на ній розташовані і право власності на які набула позивачка при укладанні договору дарування. Таким чином до позивачки перейшло і право власності на спірну земельну ділянку. Вирішуючи позовні вимоги в частині припинення права спільної сумісної власності на земельну ділянку, за відповідачкою та [PERSON] , який помер [INFO] , як попередніми власникками цієї земельної ділянки, суд виходить з наступного. Відповідно до п.1 ч.1 ст.\~346\~ЦК України право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна. Враховуючи, що попередні власник майна, відчужила належне їм майно, а саме житловий будинок з господарчими будівля і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , який розташований на спірній земельній ділянці і яка є невід`ємною частиною садиби. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. За такого, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню, оскільки уклавши договір про дарування будинку відповідачка та [PERSON] , який помер [INFO] , здійснили відчуження присадибної земельної ділянки, так як укладеним договором дарування не передбачено інше. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі ст.ст. 319, 321, 328, 377, 391 ЦК України, ст.ст. 120, 125, 141 Земельного кодексу України,

Outcome: approved