Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-23 00:00:00

позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про визнання права спільної сумісної власності, а саме: визнати спільною сумісною власністю позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] садовий будинок [ADDRESS] ) загальною площею 73,6 кв.м, вартість при придбанні 381\~000 гривень та земельну ділянку № [NUMBER] загальною площею 0,0672, що розташована на території дачного кооперативу «Дружба» (місто Львів-Винники), кадастровий номер 4610137200:07:020:0070, вартістю придбанні 68\~000 гривень. Відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом до відповідача, яким просить визнати особистою приватною власністю [PERSON] садовий будинок [ADDRESS] , загальною площею 73,6 кв.м. та земельну ділянку № [NUMBER] загальною площею 0,0672, що розташована на території дачного кооперативу «Дружба» місто Львів-Винники, кадастровий номер 4610137200:07:020:0070; визнати за [PERSON] право власності на грошові кошти у розмірі 25\~000 доларів США; визнати спільною сумісною власністю подружжя грошові кошти у розмірі 90\~000 гривень та 7\~000 євро; визнати за [PERSON] право власності на грошових коштів від 90\~000 гривень та 7\~000 євро; визнати за [PERSON] право власності на грошових коштів від 90\~000 гривень та 7\~000 євро. Позивач позовні вимоги мотивує тим, що сторони уклали 12 липня 2016 року шлюб. За час спільного проживання в шлюбі подружжям набуто: садовий будинок [ADDRESS] , загальною площею 73,6 кв.м., вартість при придбанні - 381 000 гривень; земельна ділянка № [NUMBER] загальною площею 0,0672, що розташовано на території дачного кооперативу «Дружба» (місто Львів-Винники), кадастровий номер 4610137200:07:020:0070, вартістю при придбанні - 68 000 гривень; За взаємною згодою подружжя вищевказані об`єкт нерухомості, земельна ділянка, при придбанні були оформлені на чоловіка - [PERSON] . Відповідно до приписів ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У відповідності до вимог ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. В той же час, відповідно до вимог ст. 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як зазначає Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 21.12.2007 р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, слід керуватися критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333ус 15). Оспорюване майно придбано, за кошти сторін процесу, набуті під час перебування в шлюбі, оскільки обоє зі сторін мали постійне місце роботи та постійний заробіток. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження №14-325с18) зроблено висновок, що «зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Із системного аналізу норм ст.ст. 57, 60, 63, 66-68, 70 СК України випливає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними. Також зазначає, що спірне майно є спільним майном подружжя, оскільки відповідачем жодним чином не доведено, що дане майно придбано ним за особисті кошти, набуте ним до шлюбу, реалізації майна набутого за час шлюбу, або на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Зустрічний позов [PERSON] мотивує тим, що 12 липня 2016 року між сторонами було зареєстровано шлюб. Рішенням суду від 11 січня 2023 року шлюб між ними розірвано. Так, з 2012 року і по теперішній час він працює лікарем-стоматологом. Маючи намір придбати власне житло, ще з 2012 року заощаджував власні кошти для придбання будинку. До одруження проживав у будинку своїх батьків разом із старшою сестрою. Сестра уклала шлюб у 2016 році. А відтак постало питання забезпечення житлом двох сімей. За спільною згодою в родині було прийнято рішення, що старша сестра залишиться проживати у домі батьків за адресою [ADDRESS] . При цьому, батьки позивача подарували йому 27 квітня 2016 року на день народження кошти у розмірі 15\~000 доларів США для придбання власного житла. Окрім цього, батько позивача продав нерухоме майно, а виручені кошти також подарував позивачу. Таким чином, власні заощадження та подаровані кошти батьків у сумі 35\~000 доларів США, позивач відклав для придбання будинку. Після одруження сторони проживали у квартирі батька відповідача. З 2020 року сімейні відносини погіршились, почались часті непорозуміння. Позивач прийняв рішення придбати власний будинок. 17.11.2020 року ним було придбано садовий будинок [ADDRESS] , вартістю 381\~000 гривень та земельну ділянку № [NUMBER] загальною площею 0,0672, що розташована на території дачного кооперативу «Дружба» (місто Львів-Винники), кадастровий номер 4610137200:07:020:0070, вартістю 68\~000 гривень. Дане майно було придбане за його особисті кошти, а саме кошти подаровані батьками 27.04.2026 року та його власні заощадження. Таким чином, вважає, що садовий будинок та земельна ділянка являються його особистою приватною власністю та не підлягають визнанню спільною сумісною власністю подружжя. Станом на серпень 2022 року у квартирі, де вони проживали з відповідачем знаходились кошти у розмірі 90\~000 гривень, 25\~000 доларів США та 7\~000 євро. З них кошти у сумі - 25 000 доларів США є його особистими коштами, решта коштів - у розмірі 90 000 гривень та 7000 євро - спільна сумісна власність. З 24 серпня 2022 сторони почали проживати окремо. З цього часу вищезазначені кошти зберігаються у [PERSON] . Таким чином, посилаючись на положення п.3 ч.1 ст.57 СК України, просить визнати особистою приватною власністю [PERSON] садовий будинок [ADDRESS] , загальною площею 73,6 кв.м. та земельну ділянку № [NUMBER] загальною площею 0,0672, що розташована на території дачного кооперативу «Дружба» місто Львів-Винники, кадастровий номер 4610137200:07:020:0070; визнати за [PERSON] право власності на грошові кошти у розмірі 25\~000 доларів США; визнати спільною сумісною власністю подружжя грошові кошти у розмірі 90\~000 гривень та 7\~000 євро; визнати за [PERSON] право власності на грошових коштів від 90\~000 гривень та 7\~000 євро; визнати за [PERSON] право власності на грошових коштів від 90\~000 гривень та 7\~000 євро. Ухвалою від 06 березня 2023 року прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Відповідач до суду подав відзив на позов. Позовні вимоги вважає безпідставними. Так, з 2012 року і по теперішній час він працює лікарем-стоматологом. Маючи намір придбати власне житло, ще з 2012 року заощаджував власні кошти для придбання будинку. До одруження проживав у будинку своїх батьків разом із старшою сестрою. Сестра уклала шлюб у 2016 році. А відтак постало питання забезпечення житлом двох сімей. За спільною згодою в родині було прийнято рішення, що старша сестра залишиться проживати у домі батьків за адресою [ADDRESS] . При цьому, батьки позивача подарували йому 27 квітня 2016 року на день народження кошти у розмірі 15\~000 доларів США для придбання власного житла. Окрім цього, батько позивача продав нерухоме майно, а виручені кошти також подарував позивачу. Таким чином, власні заощадження та подаровані кошти батьків у сумі 35\~000 доларів США, позивач відклав для придбання будинку. Після одруження сторони проживали у квартирі батька відповідача. З 2020 року сімейні відносини погіршились, почались часті непорозуміння. Позивач прийняв рішення придбати власний будинок. 17.11.2020 року ним було придбано садовий будинок [ADDRESS] ), вартістю 381\~000 гривень та земельну ділянку № [NUMBER] загальною площею 0,0672, що розташована на території дачного кооперативу «Дружба» (місто Львів-Винники), кадастровий номер 4610137200:07:020:0070, вартістю 68\~000 гривень. Дане майно було придбане за його особисті кошти, а саме кошти подаровані батьками 27.04.2026 року та його власні заощадження. Таким чином, вважає, що садовий будинок та земельна ділянка являються його особистою приватною власністю та не підлягають визнанню спільною сумісною власністю подружжя. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 13 вересня 2023 року закрито підготовче провадження у справі. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, надав аналогічні пояснення, проти зустрічного позову заперечив. Представник відповідача та відповідач проти позову заперечили з підстав, викладених у відзиві на позов, зустрічний позов підтримали в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається із копії свідоцтва про шлюб (а.с.12), сторони уклали 12 липня 2016 року шлюб, про що Галицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.\~Львів) здійснено актовий запис №230 від 12.07.2016 року в акті державної реєстрації цивільного стану. За час перебування в шлюбі відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу садового будинку [ADDRESS] ) від 17.11.2022 року та договір купівлі-продажу земельної ділянки № [NUMBER] загальною площею 0,0672, що розташована на території дачного кооперативу «Дружба» (місто Львів-Винники), кадастровий номер 4610137200:07:020:0070 від 17.11.2022 року. Рішенням Галицького районного суду м.\~Львова від 11.01.2023 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення суду набрало законної сили 10.02.2023. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами дійсно існує спір щодо поділу майна, в позасудовому порядку вирішити який сторони не змогли, що підтвердили представники в судовому засіданні. Згідно з вимогами частин 1, 2 статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до змісту частин 1, 2, 3 статті 61 Сімейного кодексу України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (друга статті 71 Сімейного кодексу України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 Сімейного кодексу України). Приписами частин 1 та 2 статті 372 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Сторона відповідача мотивує свій позов тим, що садовий будинок [ADDRESS] , загальною площею 73,6 кв.м. та земельна ділянка № [NUMBER] загальною площею 0,0672, що розташована на території дачного кооперативу «Дружба» місто Львів-Винники, кадастровий номер 4610137200:07:020:0070 є особистою приватною власністю [PERSON] , оскільки придбана ним за кошти, які належать йому особисто. Разом з тим, суд вважає, що відповідач жодних об`єктивних доказів вказаних обставин, зокрема, дарування йому батьком коштів в розмірі 40\~000 доларів США, суду не надав. Не надано також доказів і можливого придбання майна за такі кошти. Долучені до зустрічного позову докази: договори купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку не підтверджують ці обставини. Не підтверджують ці обставини показання [PERSON] та його батька [PERSON] , які допитані як свідки, оскільки в силу вимог ч.5 ст.719 ЦК України чітко визначено, що договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Натомість відповідно до положень частин 6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Окрім цього, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325с18) зроблено висновок, що «зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Дійсно, із системного аналізу норм ст.57, 60, 63, 66-68, 70 СК України випливає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними. Окрім цього, з матеріалів справи вбачається, що на укладення обох договорів купівлі-продажу відповідач [PERSON] у нотаріуса надала письмову заяву і згоду на набуття цього майна [PERSON] у спільну сумісну власність. Суд вважає,\~що наявність\~письмової згоди\~одного з\~подружжя на\~укладення іншого\~із подружжя\~договору купівлі-продажу\~майна,\~закріпленого в\~такому договорі,\~про прийняття\~майна за\~спільні кошти\~у спільну\~сумісну власність,\~після згоди\~іншого \~подружжя на\~набуття майна\~підтверджує підтвердження\~такого майна\~за спільні\~витрати подружжя. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що садовий будинок та земельна ділянка у дачному кооперативі «Дружба» є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Такий висновок суду відповідає позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23), який зазначив, що згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, розширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжя у право спільної сумісної. власність. Надання згоди іншого з подружжя на майна подружжям (стороною договору) проводиться про набуття майна подружжям у праві спільної сумісної власності, після чого в такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншого із подружжя договору купівлі-продажу майна, закріпленого в такому договорі, підтверджує про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, після чого інше подружжя на набуття майна підтверджує отримання майна за спільні кошти подружжя. У випадку, якщо один із подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність, якщо і така згода зафіксована одночасно в договорі купівлі-продажу майна, яке вчинено іншим подружжям, то суд не може своїм рішенням підняти домовленість про подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. Таким чином, оскільки судом встановлено, що спірне майно придбано у період перебування у шлюбі, відповідач на придбання його у спільну сумісну власність позивачем надав згоду, а тому таке має статус спільного майна подружжя. При цьому суд вважає, що відповідач жодними належними і допустимими доказами не довів, що спірне майно під час шлюбу він придбав за особисті кошти тому його позов є безпідставним. З врахуванням цього, суд вважає, що первісний позов є підставним та підлягає до задоволення, а тому слід визнати спільною сумісною власністю позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] садовий будинок [ADDRESS] ) загальною площею 73,6 кв.м, вартість при придбанні 381 000 гривень та земельну ділянку № [NUMBER] загальною площею 0,0672, що розташована на території дачного кооперативу «Дружба» (місто Львів-Винники), кадастровий номер 4610137200:07:020:0070, вартістю придбанні 68 000 гривень. З аналогічних підстав, суд вважає безпідставними вимоги відповідача в частині визнання особистою приватною власністю [PERSON] садовий будинок [ADDRESS] , загальною площею 73,6 кв.м. та земельну ділянку № [NUMBER] загальною площею 0,0672, що розташована на території дачного кооперативу «Дружба» місто Львів-Винники, кадастровий номер 4610137200:07:020:0070, а тому зустрічний позов в частині цих вимог до задоволення не підлягає. Окрім цього, суд також вважає, що відповідачем жодними об`єктивними доказами не доведено факт існування грошових коштів, а саме: 25\~000 доларів США, 90\~000 гривень та 7\~000 євро, як і факт перебування таких у позивача. А тому в суду відсутні підстави вважати доведеним вказані обставини, а тому в частині вимог за зустрічних позовом, а саме: визнати спільною сумісною власністю подружжя грошові кошти у розмірі 90\~000 гривень та 7\~000 євро; визнати за [PERSON] право власності на грошових коштів від 90\~000 гривень та 7\~000 євро; визнати за [PERSON] право власності на грошових коштів від 90\~000 гривень та 7\~000 євро, слід також відмовити. Вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у розмірі 992,4 грн, що складається із судового збору, що сплачений позивачем при поданні позову.

Outcome: approved