Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-25 00:00:00

Позивач, інтереси якого представляє адвокат, звернувся в лютому 2024р. в суд із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «М Груп Девелопмент» про визнання Договору купівлі-продажу майна, що буде створене у майбутньому №1-26/02/2019 від 26.02.2019р., Договір купівлі-продажу майна, що буде створене у майбутньому №2602/19-Г35 від\~ 26.02.2019р. (з Додатком №1 у вигляді Додаткової угоди №1-КЛ від 20.08.2019р.) недійсними, стягнення коштів в порядку реституції у сумі 1 579 316.24 грн, стягнення судових витрат - на правову допомогу 18000грн. Позов обґрунтовано тим, що 26.02.2019р. було укладено між позивачем та відповідачем Договір купівлі-продажу майна, що буде створене у майбутньому №1-26/02/2019 та Договір купівлі-продажу майна, що буде створене у майбутньому №2602/19-Г35, за умовами яких буде набуто позивачем у власність у ІІ півріччі 2021р. об`єкти нерухомого майна за будівельною адресою [ADDRESS] , а саме: квартира на 8-у поверсі, 7 підїзд, площею 61.2 м.кв., вартістю 28006.34 доларів США за курсом купівлі доларів на день оплати; нежитлове приміщення (гараж, комора) на 1-у поверсі у підїзді 6 площею 20.92 м.кв., вартістю 12000 доларів США за курсом купівлі доларів на день оплати. Згодом, укладено додаткову угоду №1-КЛ у вигляді Додатку №1 до Договору купівлі-продажу майна, що буде створене у майбутньому №2602/19-Г35 та доповнено придбання комори між 7-м та 8-м поверхом в 7-му підїзді, вартістю 1500 доларів США за курсом купівлі доларів на день оплати. Всі кошти у сумі 41506.34 доларів США за курсом купівлі доларів на день оплати сплачено позивачем. Однак, відповідач при укладенні договорів приховав від позивача інформацію про те, що він не являється власником земельної ділянки на якій планувалось будівництво, натомість п.1.4 договору підтвердив відсутність прав третіх осіб на об`єкт. У судовій справі №909/858/21, яка розглядалася Господарським судом Івано-Франківської області було встановлено, що 08.08.2019р. згідно укладеного Договору суперфіцію №1\~ на право користування земельної ділянки між ТОВ «М Груп Девелопмент» та ТОВ «НІРА», відповідач орендну плату взагалі не сплачував, діючи з наявним умислом штучного створення унеможливлення взятих на себе за договорами зобов`язань, а сама земельна ділянка під об`єктом будівництва була зареєстрована за ВАТ «Івано-Франківський птахокомбінат» та передана була в іпотеку 29.03.2012р., відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки 07.08.2019р. ТОВ «НІРА» набуло тільки право власності на дану земельну ділянку. Отже, на час укладення з позивачем договорів, відповідач навіть не мав належно оформленого права на землю під об`єктом будівництва, а саме проектування об`єкту оформлено містобудівними умовами та обмеженнями для проектування будівництва, виданими 09.04.2019р. з обмеженнями, зокрема призначення земельної ділянки використання як території промислових підприємств. Будівельні роботи відповідачем так і нездійснено, намірів виконувати договора у нього відсутні, хоча 22.07.2019р. зареєстровано дозвіл на початок будівельних робіт. 10.04.2024р. представник позивача збільшив позовні вимоги та просив стягнути 1 633 274.48грн. (з врахуванням курсу долара 39.35грн.) Ухвалою суду від 29.04.2024р. закрито підготовче провадження. Представник позивача вимоги поданої позовної заяви підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, щодо заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач в судові засідання повторно не з`явився, належним чином повідомлявся про розгляд справи, причини неявки суд не повідомляв, відзив на позов не подавав. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення сторони позивача, дослідивши докази, які надані позивачем на обґрунтування позовних вимог, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що 26.02.2019р. було укладено між позивачем [PERSON] , як покупцем, та відповідачем ТОВ ТОВ «М Груп Девелопмент», як продавцем наступні договори, за умовами яких буде набуто позивачем у власність у ІІ півріччі 2021р. об`єкти нерухомого майна за будівельною адресою [ADDRESS] : Договір купівлі-продажу майна, що буде створене у майбутньому №1-26/02/2019, згідно якого продавець зобов`язувався передати покупцеві квартиру на 8-у поверсі, 7 підїзд, площею 61.2 м.кв., вартістю 28006.34 доларів США в ПАТ «Приватбанк» за курсом купівлі доларів на день оплати, термін оплати визначено графіком (а.с.8-14); Договір купівлі-продажу майна, що буде створене у майбутньому №2602/19-Г35, згідно якого продавець зобов`язувався передати покупцеві нежитлове приміщення\~ за №35 на 1-у поверсі у підїзді 6, площею 20.92 м.кв., вартістю 12000 доларів США за курсом купівлі доларів на день оплати, термін оплати визначено графіком (а.с.15-17). Згодом, між цими ж сторонами укладено додаткову угоду №1-КЛ у вигляді Додатку №1 до Договору купівлі-продажу майна, що буде створене у майбутньому №2602/19-Г35 та доповнено пунктом договору щодо придбання покупцем комори між 7-м та 8-м поверхом в 7-му підїзді, вартістю 1500 доларів США за курсом купівлі доларів на день оплати (а.с.18-20). Всі кошти у сумі 41506.34 доларів США за курсом купівлі доларів на день оплати сплачено позивачем (а.с.21-46). Як доводив позивач у позові, відповідач при укладенні оспорюваних договорів приховав від позивача інформацію про те, що продавець не являється власником земельної ділянки на якій планувалось будівництво, натомість п.1.4 договору укладений між сторонами підтверджував відсутність прав третіх осіб на об`єкт будівництва. При цьому, за чинним законодавством будівництво може бути запланованим на відведеній земельній ділянці з відповідним цільовим призначенням.\~ У судовій справі №909/858/21, яка розглядалася Господарським судом Івано-Франківської області (а.с.48-52) прийняте рішення від 14.09.2022р., яке набрало законної сили 13.10.2022р., яким позов ТОВ «НІРА» до ТОВ «М Груп Девелопмент» задоволено частково, розірвано Договір суперфіцію №1\~ від 08.08.2019р., зобов`язано ТОВ «М Груп Девелопмент» повернути ТОВ «НІРА» земельну ділянку пл..3.8367га за адресою [ADDRESS] , стягнуто заборгованість плати за землю на суму 1787038.75грн., скасовано державну реєстрацію права ТОВ «М Груп Девелопмент» на забудову земельної ділянки (суперфіцій), в задоволенні решта вимог відмовлено. До участі у даній судовій справі був залучений [PERSON] , як третя особа без самостійних вимог\~ на стороні відповідача. Суд дійшов висновку про те, що з укладеного між сторонами договору суперфіцію №1 від 08.08.2019 ТОВ "НІРА" (суперфіціар) надало, а ТОВ "М Груп Девелопмент" (суперфіціарій) прийняло в строкове платне користування спірну земельну ділянку. Саме на підставі цього договору та відповідно до положень ст.413 ЦК України, у відповідача виникло право на користування чужою земельною ділянкою для забудови. У зв`язку із розірванням договору суперфіцію №1 від 08.08.2019 у відповідача припиняється право на користування чужою земельною ділянкою для забудови. Отже, судом у іншій справі було встановлено, що\~ згідно укладеного на право користування земельної ділянки між ТОВ «М Груп Девелопмент» та ТОВ «НІРА» договору суперфіцію (речове право по якому внесено в реєстр 13.08.2019р.), ТОВ «М Груп Девелопмент» орендну плату взагалі не сплачував. Водночас, з оцінки наявних доказів, вбачається, що сама земельна ділянка під об`єктом будівництва, що була придбана ТОВ «НІРА» тільки 07.08.2019р. та передана в подальшому за договором суперфіцію на 10 років ТОВ «М Груп Девелопмент», на час укладення з позивачем [PERSON] оспорюваних Договорів 26.02.2019р., перебувала взагалі у власності іншої юридичної особи (ВАТ «Івано-Франківський птахокомбінат») та ще й у заставі за іпотечнимм договором від 29.03.2012р., а не у продавця майбутнього об`єкта будівництва (відповідача у даній справі), а суперфіціар, який придбав земельну ділянку у ВАТ «Івано-Франківський птахокомбінат», що\~ пізніше передав набуте право на користування земельною ділянкою на певних договірних умовах відповідачу (а.с.54), розірвав на даний час договір на підставі якого виникало право користування нею, у судовому порядку.\~ Звідси, доводи сторони позивача про те, що діючи з наявним умислом штучного створення унеможливлення взятих на себе за договорами зобов`язань, відповідач укладав угоди продажу нерухомого майна, яке буде створене в майбутньому, отримував кошти від покупців,\~ усвідомлював, що він жодного права на земельну ділянку на якій буде плануватися будівництво у встановленому законодавством порядку не мав, а укладені продавцем договори суперфіцію 16.07.2018р. між ТОВ «М Груп Девелопмент» та ВАТ «Івано-Франківський птахокомбінат» були підписані неуповноваженою на те особою, при наявній процедурі ліквідації такої особи (на даний час речовим доказом у кримінальному провадженні є вказані земельні ділянки даної юридичної особи, в т.ч. по [ADDRESS] ). При цьому, проектування об`єкту оформлено містобудівними умовами та обмеженнями для проектування будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення, здійснювалось замовником ТОВ «М Груп Девелопмент» 20.05.2019р. на підставі експертного звіту, а дозвіл на початок будівництва видано 22.07.2019р., Містобудівні умови та обмеження для проектування було видано 09.04.2019р. з обмеженнями, зокрема призначення земельної ділянки використання як території промислових підприємств (а.с.56-85). Отже, на час укладення договору з позивачем, жодних документів які стосуються права на здійснення будівництва, відповідач також не мав. За вимогами ст.11, 204, 190 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є в т.ч. договори та інші правочини. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором (стаття 876 ЦК України). Інвестор після виконання ним фінансових зобов`язань за укладеними договорами купівлі-продажу цінних паперів та резервування об`єкта нерухомості (чи аналогічними правочинами, що підтверджують здійснення інвестування) отримує документи, які підтверджують реальність такого правочину та встановлюють для нього його особисті майнові права на конкретний об`єкт нерухомого майна. Для отримання права власності на такий об`єкт нерухомості інвестор має трансформувати свої майнові права у власність шляхом державної реєстрації речових прав на цей об`єкт нерухомості, але виконати це можна лише за умов завершення будівництва новоствореного об`єкта нерухомості відповідно вимог чинного законодавства та прийняття такого нерухомого майна до експлуатації (статті 328, 331 ЦК України). За ч.1 ст.626, ч.1 ст.655\~ ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У справах "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland, заява N 12742/87) від 29 листопада 1991 року та "Федоренко проти України" від 01 червня 2006 року (заява N 25921/02) ЄСПЛ констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може бути "наявним майном", або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності. У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції, це поняття охоплює як "наявне майно, так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення ЄСПЛ від 02 березня 2005 року у справі "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини" (Von Maltzan and Others v. Germany), заяви N 71916/01, 71917/01 та 10260/02). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом". В іншій справі "Н.К.М. проти Угорщини" (NKM v. Hungary) у рішенні від 14 травня 2013 року (скарга N 66529/11) ЄСПЛ зазначив, що "правомірні очікування" підлягають захисту як власне майно і майнові права. Отже, укладаючи договір Договору купівлі-продажу майна, що буде створене у майбутньому №1-26/02/2019 від\~ 26.02.2019р., Договір купівлі-продажу майна, що буде створене у майбутньому №2602/19-Г35 від\~ 26.02.2019р. (з Додатком №1 у вигляді Додаткової угоди №1-КЛ від 20.08.2019р.), позивач достеменно розраховував, що вкладені ним кошти у придбання нерухомого майна, із взятими на себе продавцем зобов`язаннями, будуть останнім дотримані у строки визначені договором щодо здійснення, завершення будівництва та передачі майна. За ст.203,204 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину\~ за ст.215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Обман та правові наслідки правочину вчиненого під впливом обману, на який посилався представник позивача в позові як на підставу визнання оспорюваних правочинів недійсними,\~ визначено ст.230 ЦК України. Так, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. А за ч.1 ст.229 кодексу, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона позивача довела перед судом те, що зазначаючи про наявність у відповідача необхідної документації щодо об`єкту будівництва, який розміщений на земельній ділянці, що відведена під таке будівництво у встановленому порядку, продавець замовчував перед покупцем існування обставин, які могли перешкодити покупцю в укладенні вказаних договорів, а саме наявність застави та наявність права на дану земельну ділянку у третіх осіб, відсутність дозвільної документації на будівництво, що не спростовано стороною відповідача, іншого матеріали справи не місять. Тому, такі правочини слід визнати недійсними, також і з врахуванням наступного. Як вірно доводила сторона позивача за ст.18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про в т.ч. виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору; встановлення обов`язку споживача виконати всі зобов`язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача:\~ такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі. Нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації або ненадання інформації про в т.ч. основні характеристики продукції, такі як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; умови оплати, доставки, виконання договору купівлі-продажу; права споживача, у тому числі право відмовитися від продукції (для відповідних видів товарів, робіт і послуг), право на заміну продукції або відшкодування збитків. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняються як такі, що вводять в оману в т.ч. пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукці, тощо. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Суб`єкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством. Крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Як слідує з матеріалів справи, оспорювані договора укладені між сторонами, взагалі не передбачали у розділах 4 та 6 Відповідальність сторін та Додаткові умови - санкцій саме сторони продавця при невиконанні умов договору та можливості повернення коштів продавцем\~ покупцю за такого порушення саме продавцем договірних зобов`язань. Отже, з врахуванням цього, судом встановлені підстави для визнання оспорюваних договорів з додатковою угодою до одного з них недійсними з дня їх укладення. Щодо повернення коштів, які внесені позивачем відповідачу на виконання взятих на себе зобов`язань, то за ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Оскільки суд прийшов до висновку, що вимога позову про визнання правочинів недійсними підлягає до задоволення, то отримані відповідачем на підставі даних договорів кошти у сумі 41506.34 доларів США (28006.34+12000+1500) на час їх внесення позивачем відповідачу, у грошовому еквіваленті за ст.533 ЦК України, що становить 1 633 274.48 гривень також підлягають стягненню. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Вимога ефективності судового захисту перекликається з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач був звільнений від сплати судового збору за законом. Тому слід стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «М груп девелопмент» на користь держави витрати по оплаті судового збору в розмірі 15 140.00грн. Стосовно стягнення з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у сумі 18000грн., то в цій частині слід позов задовольнити частково у сумі 15000 гривень, оскільки 3000грн. витрат на представництва у суді, згідно поданого Акту приймання-передачі послуг від 21.06.2024р., з врахуванням того, що судові засідання відбувалися за заявою, не підлягають стягненню. На підставі наведеного, ст. 11, 12-20, 177, 190, 203, 204, 215, 216, 230, 626, 655\~\~ Цивільного кодексу України, ст.18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: partial