Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-27 00:00:00

31 жовтня 2024 року позивач звернулася до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовом до акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про стягнення страхового відшкодування. В заяві позивачка зазначила, що 8 жовтня 2020 року вона та відповідач уклали договір добровільного страхування здоров`я на випадок хвороби № ZP 38 HI-2098481 зі строком дії тривалістю в один рік, який може бути подовжено за умови сплати страхових внесків на наступні періоди страхування, якщо жодна із сторін не заявить про намір припинення договору. Відповідно до пункту 4.1 предметом договору є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов`язані з життям, здоров`ям та працездатністю застрахованої особи. Відповідно до умов Договору та правил страхування страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку здійснити страхове відшкодування страхувальнику або вигодонабувачеві, тоді як страхувальник зобов`язується своєчасно сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору і правил страхування. Відповідно до п. 6.1 договору страховим випадком є: смерть застрахованої особи внаслідок захворювання (1); настання у застрахованої особи хвороби, передбаченої додатком № 1 до Правил страхування (2). Після укладення договору позивачка належним чином виконувала свої обов`язки, щомісячно сплачуючи грошові внески в сумі 150 грн., які продовжила сплачувати за спливом річного строку дії договору, що в силу пункту 7 договору продовжило строк його дії. 14 жовтня 2022 року позивачці поставлений діагноз: злоякісне новоутворення, виявлення якого в силу підпункту 6.1.2 є страховим випадком, у зв`язку з настанням якого позивачка вправі претендувати на виплату страхового відшкодування в розмірі від 15 до 70 відсотків страхової суми. Згідно із пунктом 106 додатку № 1 до Правил страхування таке захворювання, яке діагностували у позивачки, є підставою для виплати 40 відсотків страхової суми, що дорівнює 20\~000 грн., у випадку, якщо воно (захворювання) набуте у віці понад тридцять п`ять років. Настання страхового випадку обумовило звернення [PERSON] через страхового агента до страховика з заявою про виплату страхового відшкодування, у виплаті якого співробітники відповідача в телефонному режимі позивачці відмовили з посиланням на оголошення в Україні воєнного стану. Дана відмова є незаконною, оскільки такої підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування і договорі між сторонами не передбачено, тому позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 20\~000 грн., що у відповідності до додатку № 1 становлять 40 відсотків питомої ваги суми договору. Окрім вказаної суми, позивач просить покласти на відповідача відповідальність за прострочення здійснення страхової виплати у вигляді встановленої Законом України «Про страхування» пені в сумі 219 000 грн. 64 коп. з розрахунку три відсотки вартості страхового відшкодування за кожен день прострочення. Позивачка також просить стягнути на її користь моральну шкоду, право на відшкодування якої встановлено статтею 22 Закону України «Про захист прав споживачів», в сумі 20\~000 грн. Моральну шкоду пояснює емоційними переживаннями через неможливість захисту свого права в позасудовому порядку, відчуття несправедливості через неправомірну відмову страховика від виконання передбаченого договором і законом обов`язку, пов`язаний з цим стан відчаю, безвиході, потрапляння її права у глухий кут неможливості його реалізації. Глибину психологічних страждань посилила недостатність грошових коштів для якісного лікування тяжкої хвороби, на отримання яких вона правомірно розраховувала та які в порушення закону не отримала. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01.11.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Заходи забезпечення позову, доказів судом не застосовувались. \~ \~ \~ \~В судове засідання позивач не з`явилася. Її представник надав суду письмове звернення, яке містить прохання про задоволення позову, вирішення справи без його та позивачки участі, згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи. З аналогічною заявою (в частині прохання про проведення судового розгляду у його відсутність) звернувся до суду представник відповідача. Вказані обставини у відповідності до ст. ст. 211, 223 ЦПК України зумовили розгляд справи у відсутність її учасників. З відзиву відповідача випливає, що відповідач позов не визнає повністю з огляду на такі обставини. У відповідності до пункту 1.2.7 Умов страхування страхувальник для вирішення питання про здійснення страхової виплати зобов`язаний у строк не пізніше двох робочих днів з дня закінчення лікування звернутися до страховика з заявою про страхову виплату та надати йому документи, що підтверджують факт настання страхового випадку. У відповідності до виписки комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Запорізької обласної ради позивач закінчила лікування з приводу встановленого їй діагнозу 5 травня 2023 року. Проте заяву про виплату страхового відшкодування вона подала ще до початку лікування, що суперечить змісту згаданого пункту 1.2.7 Умов страхування. Окрім того, всупереч визначеного Умовами страхування обов`язку страхувальника щодо надання страховику заяву про настання страхового випадку позивачка в заяві про здійснення страхової виплати, поданій, як зазначено, ще до початку лікування, посилається на договір страхування № ZP38HI-22A33WB, нібито, вчинений між сторонами. Проте договір з таким номером сторони не укладали. За змістом пункту 1.2.7 Умов страхування страхувальник, окрім визначених в Умовах документів, надати страховику заяву про страхову виплату, і лише за умови виконання страхувальником вказаного обов`язку страховик протягом тридцяти робочих днів з моменту одержання заяви про страхову виплату і документів, передбачених в пункті 3.3 Умов страхування, приймає рішення про здійснення або про відмову у здійсненні страхової виплати. Підставою для відмови у здійсненні виплати в силу пункту 4.1.9 розділу 4 Умов страхування є ненадання або надання в неповному обсязі документів, що зазначені в пункті 3.3 Умов, або надання цих документів з порушенням встановлених законом строків. Оскільки у визначений законом строк страховик не отримав всіх документів, перелік яких передбачений Розділом 3 Умов страхування, у відповідача відсутні підстави для здійснення позивачці страхової виплати. Що стосується вимоги про покладення на відповідача відповідальності у вигляді пені, внормованої Законом України «Про захист прав споживачів», розрахунок цього виду відповідальності проведений з порушенням умов договору страхування, Закону «Про захист прав споживачів», цивільного законодавства, так як у відповідності до пункту 3.5 Умов страхування страховик протягом тридцяти робочих днів з моменту одержання заяви про страхову виплату і документів, передбачених в пункті 3.3 Умов страхування, приймає рішення про здійснення або про відмову у здійсненні страхової виплати, а згідно із пунктом 3.6 Умов у випадку прийняття рішення про здійснення страхової виплати вона виплачується протягом п`яти банківських днів з моменту оформлення страхового акта. Одночасно законодавством, що регулює правовідносини у сфері страхування, яке є спеціальним щодо правовідносин між сторонами, у разі несплати страхової виплати встановлено неустойку в розмірі, який визначений договором або законом. Однією з істотних ознак договору страхування у відповідності до ст. 16 Закону України «Про страхування» є визначення в ньому відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов договору. У зв`язку з викладеним розмір неустойки як міри відповідальності страховика за договором страхування має бути визначено в договорі, а якщо цей розмір не врегульований договором, застосовуються положення частини 5 статті 10 Закону «Про захист прав споживачів». Розмір неустойки обумовлений в пункті 1.1.3 Умов страхування, і саме його треба застосовувати у випадку порушення страховиком виконання зобов`язання. Оскільки через ненадання позивачкою усіх документів, що передбачені Умовами страхування, страховик не обтяжений обов`язком, передбаченим пунктом 3.5 Умов, прийняти одне з рішень, а саме: про здійснення страхової виплати або про відмову у її здійсненні, відсутність такого обов`язку виключає покладення на страховика відповідальності за його невиконання. Підстав для стягнення моральної шкоди, на думку представника відповідача, також немає, оскільки законодавством про страхування та цивільним законодавством, а саме статтями 625, 992 ЦК України, які є спеціальними нормативними джерелами щодо правовідносин, які виникли між сторонами, відшкодування моральної шкоди не передбачено. У зв`язку з викладеним представник відповідача просить про відмову в задоволенні позову. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що 8 жовтня 2020 року між [PERSON] і акціонерним товариством «Страхова компанія «Країна» укладений договір добровільного страхування здоров`я на випадок хвороби № ZP 38 HI-2098481, відповідно до п. 6.1 якого страховими випадками є: смерть застрахованої особи внаслідок захворювання (1); настання у застрахованої особи хвороби, передбаченої додатком № 1 до Правил страхування (2). Відносини страхування внормовані Главою 67 ЦК України. Зокрема, за змістом ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Статтею 980 ЦК України встановлений предмет договору страхування, яким є майнові інтереси, що не суперечать закону та пов`язані, зокрема, з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування). У відповідності до п. 6.1.2 договору добровільного страхування між сторонами страховим випадком є настання у застрахованої особи такого захворювання, як новоутворення (а. с. 10). Як встановлено судом, 14 жовтня 2022 року позивачці виставлений діагноз: злоякісне новоутворення ендометрія, що передбачене пунктом 106 Додатку до Пропозиції від 19.01.2020 року щодо укладення електронного договору добровільного страхування здоров`я на випадок хвороби (а. с. 11-12). Відповідно до ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). 3 листопада 2022 року позивач подала заяву про настання страхової події з проханням здійснити виплату страхової суми (а. с. 72). Її звернення до страховика не увінчалось прийняттям будь-якого рішення: ані про здійснення страхової виплати, ані про відмову у її здійсненні. Договір добровільного страхування здоров`я на випадок хвороби від 08.10.2020 року № ZP 38 HI-2098481 укладено з дотриманням вимог Закону України «Про страхування». Як\~випливає з\~преамбули Закону\~України «Про\~страхування»,\~ цей\~Закон регулює\~відносини у\~сфері страхування,\~визначає загальні\~правові засади\~здійснення діяльності\~із страхування,\~надання посередницьких\~послуг і\~спрямований на\~посилення захисту\~прав та\~законних інтересів\~клієнтів,\~у тому\~числі споживачів,\~шляхом встановлення\~вимог до\~системи управління,\~платоспроможності страховиків,\~філій страховиків-нерезидентів\~на території\~України та\~розкриття ними\~інформації,\~встановлює вимоги\~до порядку\~укладання,\~обслуговування та\~виконання договорів\~страхування та\~перестрахування,\~врегульовує питання\~інформаційного забезпечення\~договорів страхування\~та перестрахування\~і дій,\~що передують\~їх укладанню,\~а також\~державне регулювання\~та нагляд\~у сфері\~страхування. Обов`язки страховика\~внормовані статтею\~92\~Закону,\~у відповідності\~до якої страховик\~за договором\~страхування зобов`язаний,\~зокрема: у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором або законом строк. Як зазначено в пункті 6.1 договору між сторонами, страховим випадком є настання у застрахованої особи хвороби, передбаченої додатком № 1 до Правил страхування що є невід`ємними частинами договору страхування. В силу ч. 3 ст. 102 Закону у разі настання події, що має ознаки страхового випадку, страховик зобов`язаний встановити факт, причини та обставини такої події та прийняти з урахуванням умов договору страхування рішення про визнання або невизнання випадку страховим. Здійснення страхової виплати проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених договором страхування) і рішення страховика про визнання випадку страховим та здійснення страхової виплати (страхового акта). Наведені положення узгоджуються зі змістом пункту 3.5 Умов добровільного страхування здоров`я на випадок хвороби, згідно з яким страховик протягом тридцяти робочих днів з моменту одержання заяви про страхову виплату документів, передбачених пунктом 3.3. Умов страхування, приймає рішення про здійснення або про відмову в здійсненні страхової виплати, яке оформляється страховим актом. Як встановлено судом, жодного з рішень у відповідності до пункту 3.5 Умов добровільного страхування, страховик не прийняв, тобто ані здійснив виплату страхової суми, ані відмовив у здійсненні цієї виплати. Відсутність означеного рішення відповідач пояснює, по-перше, тим, що заява про виплату страхового відшкодування була подана позивачкою всупереч пункту 1.2.7 Умов страхування, за змістом якого страхувальник для вирішення питання про здійснення страхової виплати зобов`язаний у строк не пізніше двох робочих днів з дня закінчення лікування звернутися до страховика з заявою про страхову виплату, ще до початку лікування; по-друге, тим, що позивачка в заяві про здійснення страхової виплати посилається на договір страхування № ZP38HI-22A33WB, який сторони не укладали. Разом з тим виявлення у позивачки захворювання, яке пунктом 106 Додатку до Пропозиції від 19.01.2020 року щодо укладення електронного договору добровільного страхування здоров`я на випадок хвороби, в силу пункту 6.1.2 договору між сторонами є підставою для виплати страхового відшкодування в розмірі сорока відсотків від страхової суми. Наявність вказаного захворювання доведено належними та допустимими доказами та не заперечується відповідачем, який свою бездіяльність за умови настання страхового випадку пояснює іншими причинами. За вказаних обставин позивачці належить право на отримання страхової виплати в розмірі, що обумовлений сторонами і становить 20\~000 грн. Обов`язковість виконання зобов`язань, встановлених законом, внормована статтею 526 ЦК України. Твердження відповідача не впливають на вказаний умовивід суду, оскільки передбачений статтею 102 Закону України «Про страхування» та пунктом 3.5 Умов добровільного страхування обов`язок має бути виконаним шляхом прийняття одного з передбачених вказаним пунктом рішень. У разі прийняття рішення про відмову у здійсненні страхової виплати страховик зобов`язаний протягом строку, передбаченого договором страхування або законодавством, повідомити страхувальника (іншу особу, яка відповідно до договору або законодавства має право на отримання страхової виплати) у письмовій формі про прийняте рішення з обґрунтуванням підстави відмови, як свідчить зміст частини 1 ст. 104 Закону. Підстави для відмови у здійсненні страхових виплат внормовані частиною 2 статті 104 Закону і ними є: 1) навмисні дії страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, спрямовані на настання страхового випадку, крім дій, вчинених у стані крайньої необхідності або необхідної оборони, або випадків, визначених законом чи міжнародними звичаями; 2) вчинення страхувальником або особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного кримінального правопорушення, що призвело до настання страхового випадку; 3) подання страхувальником неправдивих відомостей про об`єкт страхування, обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику, або про факт настання страхового випадку; 4) одержання страхувальником повного відшкодування збитків від особи, яка їх заподіяла. Якщо збиток відшкодований частково, страхова виплата здійснюється з вирахуванням суми, отриманої від зазначеної особи як відшкодування збитків; 5) несвоєчасне повідомлення страхувальником (особою, визначеною у договорі страхування або законодавством) про настання страхового випадку без поважних причин або невиконання інших обов`язків, визначених договором страхування або законодавством, якщо це призвело до неможливості страховика встановити факт, причини та обставини настання страхового випадку або розмір заподіяної шкоди (збитків); 6) наявність обставин, які є винятками із страхових випадків та обмеженнями страхування, передбаченими договором страхування; 7) наявність інших підстав, встановлених законодавством, у тому числі для договорів страхування, обов`язковість укладення яких визначена законом. Умовами договору страхування можуть передбачатися також інші підстави для відмови у здійсненні страхових виплат, якщо це не суперечить законодавству, як слідує із змісту частини 3 статті 104 Закону. Наведені страховиком підстави для утримання від прийняття рішення не підпадають під жодну з перелічених в законі обставин. Не передбачено згаданих страховиком підстав для невиконання обов`язку прийняти рішення за наслідками розгляду заяви страхувальника і в договорі між сторонами. За вказаних обставин ігнорування страховиком звернення страхувальника за виплатою страхового відшкодування не зумовлено поважними причинами, його усунення від прийняття одного з двох рішень не ґрунтується на законі, а твердження в обґрунтування бездіяльності страховика наповнені суто декларативним змістом, оскільки наявність між сторонами договору добровільного страхування здоров`я на випадок хвороби не оспорює жодна із сторін, тому посилання відповідача на невірне згадування позивачкою номеру цього договору жодним чином не усуває обов`язок страховика виконати встановлені договором і законом зобов`язання. Рішення страховика про здійснення або відмову у здійсненні страхової виплати може бути оскаржено страхувальником у судовому порядку, зазначено в частині четвертій статті 104 Закону України «Про страхування». Оскільки предметом судового розгляду в силу спеціального закону є рішення страховика як про здійснення, так і про відмову у здійсненні страхової виплати, суд вважає, що предметом судового захисту може бути і бездіяльність щодо розгляду заяви страхувальника про виплату страхового відшкодування у зв`язку з настанням страхового випадку. Статтею 12 ЦК України встановлено презумпцію розумності та добросовісності здійснення особою свого права, яка діє до того часу, коли інше буде встановлено судом. Оцінюючи поведінку позивачки в аналізуємій обстановці, суд вважає, що вона діяла розумно та добросовісно, вчинивши всі дії, необхідні для отримання страхового відшкодування одразу після того, як їй був встановлений діагноз, що передбачений сторонами як підстава для настання страхового випадку. Право позивача як застрахованої особи на отримання страхового відшкодування передбачено як договором, так і законом. Бездіяльність страховика щодо виплати цього відшкодування за наявності встановлених договором і законом підстав не обмежує страхувальника в праві на отримання страхової виплати. Спори, пов`язані із страхуванням, вирішуються в порядку, передбаченому чинним законодавством України, як витікає зі змісту ст. 45 Закону України «Про страхування». Способом захисту порушеного права в силу цивільного процесуального законодавства є, зокрема, звернення до суду з позовом. Знаряддя судового захисту, застосоване позивачем, спрямоване на стягнення належної їй як застрахованій особі суми цього відшкодування, тому з урахуванням добросовісності її поведінки суд не вбачає підстав для відмови в задоволенні позову в частині стягнення страхового відшкодування. Вирішуючи вимоги позову про стягнення встановленої законом відповідальності за невиконання грошових зобов`язань у виді пені, суд виходить з такого. Поняття пені, яка є одним з різновидів неустойки, міститься в статті 549 ЦК України, за змістом якої пеня це неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Пеня є одночасно видом забезпечення зобов`язання і мірою відповідальності за порушення зобов`язання. Законом встановлено вину як передумову для настання відповідальності за порушення зобов`язання, відсутність якої доводить особа, яка порушила зобов`язання. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання (ст. 614 ЦК України). Вирішуючи питання про покладення на страховика відповідальності за порушення зобов`язання, суд виходить з того, він не довів того, що є невинуватим у його порушенні, оскільки є переконаним у відсутності порушення права позивача. При розв`язанні цієї вимоги суд застосовує положення Закону України «Про страхування», у відповідності до статті 102 якого у разі нездійснення страховиком страхової виплати відповідно до умов договору страхування або законодавства страховик зобов`язаний сплатити неустойку (штраф, пеню) в розмірі, встановленому договором страхування або законом. Договором між сторонами, зокрема, пунктом 1.1.3. Умов страхування по договору добровільного страхування від нещасних випадків, передбачено настання відповідальності страховика у вигляді сплати неустойки в розмірі 0,01 % від належної до сплати суми за кожен день прострочення, що з урахуванням спеціальної давності, яка встановлена в один рік (365 днів) для вимог про стягнення неустойки, обчислюється сумою в 730 грн. 00 коп. (2 грн. за кожен день прострочення х 365 днів). Суд застосовує вказану питому вагу пені від розміру заборгованості, оскільки відповідальність страховика у виді неустойки встановлена спеціальним законом, яким є Закон «Про страхування», саме така відсоткова ставка встановлена договором, тому не знаходить підстав для застосування передбаченої Законом України «Про захист прав споживачів» процентної ставки для обчислення пені. Вирішуючи вимоги позову про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з такого. Відшкодування моральної\~шкоди встановлено\~статтею 23\~ЦК України. У пункті\~2\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~4\~від 31.03.95\~року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених нормами ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 31 Закону «Про інформацію», ст. 52 Закону «Про авторське право і суміжні права»; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» (ст. 4, 22) чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Зобов`язання, що витікають з окремих видів правочинів внормовані Підрозділом І Розділу Ш ЦК України. Особливості зобов`язань, встановлених договором страхування регламентовані главою 67 Підрозділу І Розділу Ш ЦК України. В силу ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна»). Так як договір між сторонами за своїм змістом є договором приєднання, на нього розповсюджуються правила, встановлені законодавством про захист прав споживачів. Статтею 22 Закону України «Про захист прав споживачів» внормовано судовий захист прав споживачів, у відповідності до частини другої якої при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. І хоча, як зазначено судом, спеціальним законом до правовідносин страхування є Закон України «Про страхування», а також положення глави 67 Підрозділу І Розділу Ш ЦК України, що регулюють відносини в сфері страхування, які, на відміну від Закону «Про захист прав споживачів» не встановлюють обов`язку відшкодування моральної шкоди, проте суд вважає за можливе розв`язати вказану вимогу на користь позивачки, виходячи з такого. В постанові Великої Палати Верховного Суду в справі № 216/3521/16 від 01.09.2020 року зазначено наступне. Відповідно до статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Проте, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди за порушення споживчого договору, зокрема у справі про порушення банком зобов`язання з повернення вкладу, суди мають враховувати, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону про захист прав споживачів навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено. Означений правовий висновок в силу ст. 263 ЦПК України має бути врахований судом при розв`язанні подібних правовідносин. У зв`язку з викладеним суд вважає, що підставою для стягнення моральної шкоди є передбачені статтею 22 Закону «Про захист прав споживачів» передумови, тобто порушення права позивачки як споживача на отримання страхового відшкодування, на яке вона вправі розраховувати за договором і за законом. Загальні підстави відшкодування моральної шкоди встановлені статтею 1167 ЦК, у відповідності до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до роз`яснень п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6, від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Виходячи з наведених положень цивільного законодавства і роз`яснень Пленуму Верховного Суду України\~ обов`язковими умовами для настання відповідальності за настання моральної шкоди за загальними правилами є винність і протиправність дій особи, яка завдала шкоди, а також причинний зв`язок між її поведінкою та настанням шкоди. Констатуючи наявність вини в бездіяльності відповідача, суд вважає, що така бездіяльність перебуває у прямому причинному зв`язку з випробуванням позивачкою моральних страждань, які полягають в емоційних переживаннях через неможливість захисту свого права в позасудовому порядку, відчуття несправедливості через неправомірну відмову страховика від виконання передбаченого договором і законом обов`язку, недостатність грошових коштів для якісного лікування тяжкої хвороби, на отримання яких вона правомірно розраховувала та які в порушення закону не отримала. При вирішенні питання про розмір шкоди, яку належить стягнути, суд виходить з положень ст. 23 ЦК України, згідно із якою розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до роз`яснень п. 16 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Вирішуючи питання про розмір морального відшкодування, суд враховує глибину наведених моральних страждань [PERSON] , та,

Outcome: partial