Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-23 00:00:00

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов Олександр Євгенович про визнання пункту шлюбного договору недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24.05.2007 року між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) був укладений шлюбний договір, зареєстрований в реєстрі за №800 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим Олександром Євгеновичем. Проте, позивач вважає, що умови даного договору суперечить вимогам Сімейного кодексу України, а також ставлять відповідача у невигідне матеріальне становище, що порушує її права та інтереси. З огляду на зазначене, позивач звернулась до суду з вказаним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.12.2023 матеріали позову передані на розгляд судді Мальцева Д.О. 22.12.2023 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. 27.12.2023 року на адресу суду від позивача надійшла заява на виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху. 26.01.2024 року ухвалою Шевченківського районного суд м. Києва відкрито провадження по справі з повідомленням (викликом) сторін за правилами позовного провадження в спрощеному порядку. Від відповідача відзив не надходив. Від третьої особи пояснення не надходили. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, позов просив задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду невідомив. Судом вживалися заходи щодо повідомлення про дату, час та місце розгляду справи належним чином, шляхом направлення судової повістки. Третя особа в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила. Судом вживалися заходи щодо повідомлення про дату, час та місце розгляду справи належним чином, шляхом направлення судової повістки. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). За таких обставин, з урахуванням положень ст.ст. 223, 280 ЦПК України, суд ухвалює проводити розгляд у заочному порядку за відсутності відповідача та третьої особи, на підставі наявних в справі доказів. Суд, розглянувши подані документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами. За приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що 24.05.2007 між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) був укладений шлюбний договір, зареєстрований в реєстрі за №800 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим Олександром Євгеновичем. Відповідно до п. 20 Шлюбного договору, цей шлюбний договір набирає чинності після реєстрації шлюбу Сторонами, яка призначена Центральним відділом державної реєстрації шлюбів м. Києва на 01.06.2007. 01.06.2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб у Центральному відділі державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис №1025 (свідоцтво про шлюб: серія [NUMBER] ). [PERSON] взяла прізвише чоловіка - [PERSON] . У шлюбі у сторін народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] (Свідоцтво про народження [NUMBER] , актовий запис № 1244), [PERSON] , [INFO] (Свідоцтво про народження від 21.09.2016року, реєстраційний номер [NUMBER] ). За час шлюбу, було придбано наступне нерухоме майно: 1. 04.09.2013 на підставі свідоцтва про право власності (серія та номер: [NUMBER] ), виданого Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві, група нежитлових приміщень готельного типу №97 вбудованих у житловий будинок [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 148825080000, зареєстрована за [PERSON] в розмірі 1/2; 2. 18.12.2015 за договором купівлі - продажу (серія та номер: 1604) посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вдовиченко Н.О., нежитлове приміщення, загальна проща 17.3 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 639665980000, зареєстроване за [PERSON] ; 3. 18.07.2018 за договором купівлі - продажу (серія та номер: 1626), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Боднар Н.В., нежитлові приміщення [ADDRESS] в, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1601256680000 зареєстровані за [PERSON] ; 4. 01.03.2018 за договором купівлі - продажу (серія та номер: 396) посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Боднар Н.В., квартира, загальна проща 47.6 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 149858398000, зареєстрована за [PERSON] . 22 квітня 2021 року суддею Шевченківського районного суду м. Києва Волошиним В.О. було винесене рішення про розірвання шлюбу між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований 01 червня 2007 року у Центральному відділі державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис №1025 (свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] ). Згідно п.2 Шлюбного договору, нерухоме та рухоме майно, яке підлягає реєстрації, особисті майнові права, що будуть придбані після укладення шлюбу будуть вважатись особистою приватною власністю того із них, на чиє ім`я вони придбані та/або зареєстровані і розпорядження таким майном і особистими майновими правами здійснюється власником на власний розсуд. Разом з тим, позивач вважає, що все нерухме майно,яке було придбане під час шлюбу є об`єктом їх, з колишнім чоловіком [PERSON] , спільною сумісною власністю, а умови зазначеного шлюбного договору порушують норми чинного законодавства, а також ставлять її у невигідне матеріальне становище, що порушує її права та інтереси. Частинами 1, 9 ст. 7 СК України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у ч. 2 ст. 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя. Більш детальна регламентація договірного регулювання відносин між подружжям викладена у ст. 64 СК України. У частині першій цієї норми передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір, в тому числі шлюбний договір, насамперед, є категорією цивільного права, то відповідно до ст. 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання. Частина 3 ст. 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки. Принцип свободи договору відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акту законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. Згідно ст. 93 СК України шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків. Шлюбний договір не може регулювати особисті відносини подружжя, а також особисті відносини між ними та дітьми. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Відповідно до ст. 94 СК України шлюбний договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. За ст. 103 СК України шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. У ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Так, відповідно п. 2 Шлюбного договору визначено, що нерухоме та рухоме майно, яке підлягає реєстрації, особисті майнові права, що будуть придбані після укладення шлюбу будуть вважатись особистою приватною власністю того із них, на чиє ім`я вони придбані та/або зареєстровані і розпорядження таким майном і особистими майновими правами здійснюється власником на власний розсуд. Відповідно до ч. 4 ст. 93 СК України шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. Відповідно до п. 22 постанови пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» якщо шлюбним договором змінено передбачений законом режим спільної сумісної власності, то при розгляді спору про поділ майна подружжя суду необхідно виходити з умов такого договору. При цьому слід мати на увазі, що в силу ч. 4 ст. 93, ч. 1 ст. 103 СК положення шлюбного договору, що ставлять одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище, порушують його права та інтереси, на вимогу такої сторони за рішенням суду можуть бути визнані недійсними з підстав, установлених ЦК. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01.09.2020 у справі 626/2014/17-ц зазначив, що надзвичайно невигідне матеріальне становище має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, а норма статті 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За приписами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Дослідивши умови Шлюбного договору, суд вважає, що його умови не є такими, що суперечать закону та ставлять позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище, оскільки умовами шлюбного договору не обмежені рівні права обох сторін. Як вбачається з п. 19 Шлюбного договору його зміст, правові наслідки вибраного сторонами договору правового режиму майна, відповідальність, права та обов`язки, а також зміст ст.ст. 9, 92-103 Сімейного кодексу України сторонам роз`яснено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим Олександром Євгеновичем. Крім того, в матеріалах справи відсутні відомості, що позивач звертався до відповідача з вимогою зміни або розірвання шлюбного договору, як то передбачено умовами Шлюбного договору. Окремо слід звернути увагу на те, що сам текст Шлюбного договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Позивач на час посвідчення Шлюбного договору власноручним підписом засвідчила, що текст договору їй повністю зрозумілий і її воля була направлена саме на укладення Шлюбного договору. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З врахуванням наведеного, суд приходить до переконання, що доводи позивача щодо наявності підстав для визнання пункту Шлюбного договору недійсним є безпідставними та необґрунтованими, не підтверджуються належними та достатніми доказами, а тому суд не має підстав вважати позовні вимоги доведеними, у зв`язку із чим в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed