Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-19 00:00:00

У лютому 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 2007 року він проживав з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Сторони вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки. У 2013 році за спільні кошти придбали квартиру [ADDRESS] , яка була оформлена на відповідача. В цій квартирі позивач за власні кошти зробив ремонт, придбав побутову техніку та меблі. Однак, в подальшому відносини між сторонами погіршилися, відповідачка не визнає придбану квартиру спільним майном. Посилаючись на норми ст. ст. 69, 70, 74 СК України [PERSON] , просив суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] з [PERSON] з 2007 року. Визнати за ним в порядку поділу спільного майна право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 26.02.2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Відповідачка продала до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечувала проти позовних вимог. Повідомила про те, що до моменту придбання квартири [ADDRESS] , вона разом зі своєю сім`єю: чоловіком [PERSON] , донькою [PERSON] та онуками [PERSON] та [PERSON] проживала в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Прагнучи допомогти доньці з придбанням окремого житла 21.05.2013року вона продала квартиру за адресою: [ADDRESS] за 619 378 грн. та в той же день, 21.05.2013 року придбала квартиру [ADDRESS] за ціною 360 000 грн. Тобто спірна квартира була придбана за кошти, які відповідач отримала від продажу власної квартири [ADDRESS] . Жодного відношення до придбаної квартири відповідач не мав та не має. Додатково повідомила, після того як відповідач продала квартиру по [ADDRESS] та почала проживати за адресою: [ADDRESS] приблизно на початку 2014 року позивач та відповідач стали більше спілкуватися та надалі між ними склалися близькі відносини, які тривали близько двох років. 29.05.2014 року відповідач на прохання позивача зареєструвала його у своїй квартирі за адресою: [ADDRESS] . Таке прохання позивача було обґрунтовано тим, що він не мав зареєстрованого місця проживання, що перешкоджало йому їздити на заробітки закордон. Через те, що позивач не мав постійного місця проживання під час перебування в Україні, в перервах між поїздками закордон, позивач проживав у квартирі відповідача та сплачував комунальні послуги. При цьому, у відповідача з позивачем ніколи не було спільного бюджету, вони ніколи не вели спільне господарство та між ними не були відносини, притаманні подружжю. В подальшому, після припинення близьких відносин (які тривали орієнтовно з 2014 по 2016 роки) відповідачка просила позивача з`їхати з її квартири, проте позивач ігнорував таке прохання. 13.12.2023 року відповідач самостійно зняла позивача з зареєстрованого місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 04 квітня 2024 року закрито підготовче провадження, призначено розгляд справи по суті. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позові та просили суд їх задовольнити. Додатково повідомив, що спірна квартира є єдиним його житлом. Досягаючи 60 років не готовий опинитися на вулиці та стати безхатьком, тому просить суд позов задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов. Заслухавши вступні слова сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. Судом з`ясовано, що [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі не перебували. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21.04.2006 року шлюб [PERSON] і [PERSON] , розірвано. Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 18.02.2009 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. 21.05.2013 року [PERSON] продала належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] за ціною 619 378 грн., що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубко І.І., зареєстровано в реєстрі за №841. В той же день, 21.05.2013 року [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] за ціною 365 400 грн., що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., зареєстровано в реєстрі за №3965. З 29.05.2014 [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та знятий з реєстрації за заявою власника [PERSON] 13.12.2023 року. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] просить суд встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] , які проживають однією сім`єю з 2007 року, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою та визнати за ним в порядку поділу спільного майна право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. За приписами ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч. 1 ст. 190 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Правило ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. З наведеного положення випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Свідок [PERSON] повідомив, що його дядько проживав разом зі свою співмешканкою у нього на дачі з 2004 року протягом двох років, а потім вони переїхали від нього. [PERSON] працював на заробітках, бо хотів придбати житло. Свідок [PERSON] (донька відповідача) зазначила, що знає [PERSON] давно, так як він проживав разом із їх сусідкою. Вона зрозуміла, що йому потрібно було житло та попросила його звільнити квартиру. У 2006-2007 роках у мами були з ним стосунки. У 2013 році після розлучення з татом вона продала свою квартиру і на ці кошти придбала спірну квартиру, а на залишок коштів купила будинок в Черкаській, в якому ми жили з 2013 року. Згодом ми приїхали до мами в гості, а [PERSON] заселився її квартиру. Мама зареєструвала його в квартирі так як йому треба було влаштуватися на роботу. Грошей на придбання квартири позивач не надавав. Свідок [PERSON] (рідний брат відповідача) повідомив, що сестра продала квартиру, тому що хотіла допомогти доньці, хотіли роз`їхатися, жити окремо. Купила хату на Черкащині та квартиру на Харківському шосе, в яку я перевозив речі відповідачки, причому речей [PERSON] як і його самого не було. Верховний Суд у постановах від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16, від 07 грудня 2020 року у справі № 295/14208/18-ц зазначив, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із "подружжя"; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. При цьому Верховний Суд у постановах від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 20 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 21 травня 2020 року у справі №161/11536/17 вказав на те, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю. Вирішуючи заявлену в межах даної цивільної справи позову вимогу про встановлення факту спільного проживання сторін як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2007 року, суд дійшов висновку, що самі лише показання свідків та спільні фотографії без доведення наявності у сторін спільного побуту та бюджету, факту здійснення спільних витрат не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Посилання позивача на спільне проживання з [PERSON] , спільний відпочинок та святкування свят не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в розумінні ст. 74 СК України без наявності інших ознак сім`ї. Надані позивачем докази, а саме роздруківка фотознімків свідчать лише про існування між сторонами у певний період часу близьких, романтичних стосунків як між чоловіком та жінкою, які не можна ототожнювати із подружніми/шлюбними відносинами. Показання допитаних свідків є суперечливими та беззаперечно не свідчать про ведення [PERSON] та [PERSON] спільного господарства, наявність у них спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю. Разом з тим, особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК). З огляду на викладене суд приходить до висновку, що у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя слід відмовити. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Звертаючись до суду з позовом про визнання за позивачем в порядку поділу спільного майна право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , [PERSON] посилався на те, що спірна квартира була придбана за спільні кошти під час спільного проживання, зокрема за кошти отриманні ним на заробітках. Як передбачено вимогами ст.ст. 77, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Крім того, у відповідності до ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін, про що, також зазначено в Постанові Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №442/2219/11. Щодо посилань [PERSON] на те, що частина коштів на придбання спірної квартири, є його особистою приватною власністю, оскільки отримані ним під час заробітків, слід зазначити, що спірна квартира була придбана 21.05.2013 року, а з доказів наданих позивачем вбачається, що на заробітках позивач був після її придбання, а тому за відсутності інших доказів, суд позбавлений можливості достовірно встановити, що саме ці кошти були витрачені [PERSON] для придбанні спірної квартири. Інших належних доказів, які б підтверджували як вищенаведені обставини так і те, що спірна квартира була придбана за кошти позивача, або була набута під час спільного проживання за кошти сторін, позивачем не надано та не встановлено судом під час розгляду справи. До того ж варто зазначити, що квартиру [ADDRESS] відповідач придбала за кошти отримані від продажу її власної квартири [ADDRESS] . Посилання позивача про те, що квартира була придбана під час спільного проживання не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки позивачем не надано належних доказів ведення спільного господарства, наявності спільного побуту та бюджету, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю у період, протягом якого було придбано нерухоме майно. Твердження позивача про те, що він сплачував за комунальні послуги, проживаючи у спірній квартирі не можуть бути підставою для визнання права на нерухоме майно. Більш того, позивач здійснював оплату за спожиті ним житлово-комунальні послуги. За загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надає більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Таким чином, враховуючи, що позивачем за час розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів придбання вказаного вище нерухомого майна за рахунок спільних коштів, суд дійшов висновку про те, що квартира [ADDRESS] не належить до спільно нажитого майна та не підлягає поділу між сторонами в рівних частках. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відмову [PERSON] у задоволенні його позовних вимог.

Outcome: dismissed