Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-24 00:00:00

До Приморського районного суду міста Одеси 22.07.2016 року надійшла справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації місця проживання, зобов`язання не чинити перешкод у користуванні та розпоряджанні майном. Позивач свої вимоги обґрунтував тим, що йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом належить квартира [ADDRESS] . Спадкодавець використовувала квартиру для проживання відповідачів: [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , де останні були зареєстровані за життя спадкодавця. Позивач має намір продати квартиру, але відповідачі створюють перешкоди в користуванні і розпорядженні його майном, зокрема тим, що відмовляються добровільно знятися з реєстрації місця проживання в цій квартирі. Позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради зняти відповідачів з реєстрації у його квартирі та зобов`язати відповідачів не чинити йому перешкод у користуванні та розпоряджанні квартирою. Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Бойчук А.Ю. від 11 серпня 2016 року відкрите провадження у справі. 28 вересня 2016 року до суду від відповідача [PERSON] надійшла заява про визнання позову по справі № 522/13516/16-ц. 26 січня 2017 року в судовому засіданні згідно з журналом судового засідання задоволено клопотання представника відповідача про залучення Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради в якості третьої особи. 15 лютого 2017 року ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Бойчук А.Ю. задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів. Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси від 21 квітня 2017 року за клопотанням представника відповідача [PERSON] , провадження по цивільній справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням по цивільній справі № 522/6409/17 за позовною заявою [PERSON] , в інтересах [PERSON] до [PERSON] , за участі третіх осіб: [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсною заяви про відмову від прийняття спадщини та визнання частково недійсним свідоцтва про право власності. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.07.2017 року ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 21 квітня 2017 року була залишена без змін. Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2019 року цивільна справа була прийнята до провадження судді Шенцевої О.П. 29 жовтня 2019 року від Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради надійшли пояснення третьої особи щодо позову та клопотання про закриття провадження по справі в частині позовних вимог. Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси від 22 травня 2024 року було поновлено провадження по справі. Представник позивача в судовому засідання 25.06.2024 року звернувся до суду з заявою про проведення судового засідання згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, позов просив задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] , 28.09.2016 року подав до канцелярії суду заяву про визнання позову, якою просив розглянути справу за його відсутності, та викладені в позові обставини підтримав та не заперечував (Т.1, а.с. 23). Представник відповідача [PERSON] , адвокат Подберезська Н.В. 15.02.2017 року подала до суду клопотання про витребування з Департаменту патрульної поліції управління патрульної поліції у м.Одесі відомостей щодо звернень громадян [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] щодо права користування квартирою [ADDRESS] , а також підстав виїзду на адреси екіпажу патрульної поліції «Благо-304» 04.07.2016 року; з Приморського відділу поліції у м.Одесі ГУНП в Одеській області копій матеріалів стосовно звернень громадян [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] : № 25910 від 07.07.2016 року, № 26701 від 11.07.2016 року, № 26817 від 12.07.2016 року; з Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради копій документів щодо підстав реєстрації за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Крім того, адвокат Подберезська Н.В. заявила клопотання про виклик та допит в суді в якості свідків: [PERSON] , інспекторів роти № 3 батальону № 3 УПП у м.Одесі [PERSON] і [PERSON] , яке у подальшому було залишено без розгляду. Також адвокат Подберезська Н.В. неодноразово подавала до суду заяви про відкладення слухання справи і просила відмовити у задоволенні позову. На останнє судове засідання 25.06.2024 року не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи була сповіщена належним чином. Інші відповідачі також були належним чином сповіщені про дату, час і місце розгляду справи, проте в судове засідання не з`явились, про причини неявки не повідомили. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, в судове засідання 25.06.2024 року не з`явився, до суду надав заяву про розгляд справи без його участі, проти позовних вимог не заперечував. Представник третьої особи Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради звернулась до суду з заявою, в якій просила про прийняття рішення по справі № 522/13516/16-ц з урахуванням позиції Департаменту, викладеній в поясненнях третьої особи щодо позову від 29.10.2019 року та клопотанні про закриття провадження у справі в частині позовних вимог стосовно зобов`язання Департаменту здійснити зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч. 4\~ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований, доведений та підлягає задоволенню. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази засвоїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на свій розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом серія та номер: 82, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рощіною Г.І. та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.07.2016 р, позивачу [PERSON] належить квартира [ADDRESS] . З довідок Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області та довідки ОСББ «Будинок Галицького від 20 липня 2016 року за № 10, вбачається, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в квартирі [ADDRESS] з 03.03.2010 року. Відповідно до витребуваних ухвалою суду з Приморського ВП у м.Одесі У НП в Одеській області матеріалів ЖЄО 25845 від 06.07.2016 року, ЖЄО 25910 від 07.07.2016 року, ЖЄО 25901 від 07.07.2016 року, ЖЄО 25996 від 07.07.2016 року, ЖЄО 26701 від 11.07.2016 року, ЖЄО 26817 від 12.07.2016 року, ЖЄО 26815 від 12.07.2016 року, ЖЄО 27038 від 13.07.2016 року, відповідач [PERSON] зверталась іх заявою про те, що її чоловік [PERSON] не пускає її в квартиру, де вона зареєстрована; позивач [PERSON] звертався іх заявою про те, що із належної йому на праві власності квартири [ADDRESS] , за його відсутністю, дружина його брата [PERSON] забрала з квартири всі свої особисті речі і разом з донькою переїхала до своєї матері [PERSON] , після чого він помітив пропажу його піаніно. Приморським ВП у м.Одесі У НП в Одеській області був зроблений висновок, що відносини між [PERSON] і [PERSON] , а також між [PERSON] і [PERSON] носять характер цивільно-правових відносин і їм було рекомендовано звернутись до суду(Т.1, а.с.77 - а.с.129). Аналізуючи зазначені матеріали ЖЄО, суд прийшов до висновку, що відповідно до ст.77 ЦПК України, вони є неналежними доказами, а отже такими, що не стосуються предмету розгляду і доказування по цій справі. Відповідно до листа Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 03.03.2017 року за № 177/01-02-10, в Департаменті відсутні документи, що стали підставою для реєстрації [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] для їх реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с.70). Реєстрація відповідачів в квартирі [ADDRESS] , перешкоджає позивачу у здійсненні належним чином права власності на дану квартиру. Судом з`ясовано, що спадкодавець і позивач, як власник квартири, ніколи не мешкали в заначеній квартирі. Крім того, відповідачі не були членами сім`ї позивача і спадкодавця в сенсі ст. 3 Сімейного Кодексу України, тому не мають права, передбаченого ст.405 ЦК України на користування квартирою позивача. Таким чином, суд приходить до висновку, що після набуття позивачем права власності на квартиру [ADDRESS] , позивач має право користуватись і розпоряджатись квартирою на власний розсуд. Реєстрація відповідачів в квартирі створює перешкоди позивачу у розпоряджені його квартирою. Крім того, суд належно оцінює той факт, що відповідачі добровільно виїхали із квартири в 2016 році, що свідчить про те, що вони не потребували проживання і реєстрації в зазначеній квартирі. Реєстрація місця проживання в квартирі позивача не дає відповідачам право на проживання в квартирі і не є підставою для виникнення сервітутних прав у відповідачів на це. Отже, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] слід визнати таким, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням, задовольнивши позовні вимоги в цій частині. Щодо позовних вимог у частині зобов`язання Департамента надання адміністративних послуг Одеської міської ради зняти з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , то суд дійшов висновку, що ці вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. 01 грудня 2021 року набув чинності Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», надалі, Закон. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону, зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону, орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до підпункту 2 пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад», зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується). Відповідно до підпункту 6 пункту 22 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад», зміни до реєстру територіальної громади орган реєстрації вносить на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, виселення, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, дає підстави уповноваженому державному реєстраційному органу здійснити функції щодо зняття цієї особи з реєстрації. Тому, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо зобов`язання Департамента надання адміністративних послуг Одеської міської ради зняти з реєстраційного обліку відповідачів не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог у частині зобов`язання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , не чинити перешкод у користуванні і розпорядженні майном, а саме квартирою [ADDRESS] , то суд дійшов висновку, що ці вимоги також не підлягають задоволенню з огляду на те, що позивачем не надано доказів, якіб свідчили про те, що відповідачі на даний час своїми діями чинять перешкоди позивачу у користуванні і розпорядженні ним квартирою. Окрім того, з огляду на зазначені п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», пп. 2 п. 50, пп. 6 п. 22 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265, задоволення вимоги позивача про втрату відповідачами права користуванням житловим приміщенням, що є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку, позбавляє відповідачів можливості чинити перешкоди позивачу у користуванні і розпорядженні його квартирою шляхом їх відмови у знятті з реєстрації. Відповідно до ч. 1, ч. 5\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги\~ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. За таких обставин, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково. На підставі викладеного та

Outcome: partial