Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-24 00:00:00

І. ПРОЦЕДУРА 12.10.2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить: - Визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] , інформацію, поширену [PERSON] , [INFO] під час публічного виступу перед представниками засобів масової інформації; - Зобов`язати [PERSON] спростувати поширену ним 08.10.2021 року недостовірну інформацію відносно [PERSON] , у той самий спосіб, в який вона було поширена, не пізніше 5 днів з моменту набрання рішенням суду законної сили. - Стягнути з відповідача на користь позивача судові та інші витрати, пов`язані з поданням позову. Ухвалою від 28.10.2021 року провадження у справі відкрито. 17.11.2021 року до суду від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. 13.12.2021 року від представника позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27.06.2022 року по справі призначено судову лінгвістичну експертизу, на час проведення якої провадження у справі зупинено. 18.11.2022 року з ОНДІСЕ повернуто матеріали справи з висновком експерта №22-4685 від 28.10.2022 року. Після ознайомлення з висновком експертизи 19.01.2023 року стороною відповідача направлено до суду клопотання про виклик та допит експерта. 10.02.2023 року представник позивача [PERSON] направив до суду письмові заперечення щодо клопотання відповідача відносно виклику та допиту експерта. В підготовчому судовому засіданні 05.04.2023 року та 17.05.2023 року в режимі відеоконференції судовий експерт Фраймович Л.В. надала суду пояснення стосовно висновку експертизи та відповіла на поставлені питання. Ухвалою суду від 14.06.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволенні позовних вимог заперечувала, підтримала відзив на позов. ІІ. АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ В своїх позовних вимогах позивач посилається на те, що 08.10.2021 року під час публічного виступу перед представниками засобів масової інформації, відповідач [PERSON] повідомив недостовірну інформацію про [PERSON] наступного змісту: «В Одессе идет постоянная борьба. Один из тех, кто хотел монополизировать рынок строительства [PERSON] , он борется за то, чтобы быть монополистом. Он всегда за это боролся. Вы видите это по надписи KADORR и по количеству построенных этих ужасных домов. Поэтому у него были намерения везде в городе строить. Посмотрите, кто финансировал Саакашвили, когда он был губернатором, кто фонд ему создал. В Одессе все знают, что на Итальянском бульваре компанией KADORR вместо 15 тыс. кв.м. построено 45 тыс. кв.м., и Саакашвили подписал документы о выделении этого участка, будучи губернатором Одесской области. После этого, как только построили дом, в пентхаусе он отметил своё новоселье и показал это на всю страну. Вы думаете, кто-то из правоохранительных органов, из НАБУ хотя бы ЕРДР завели, хотя бы пригласили и опросили его, что вы там делали и как вы получили эту квартиру?». Відеозапис виступу міститься в мережі Інтернет, зокрема, за наступними посиланнями: -https://www.youtube.com/watch?v=2pMqS7Tt1sU; -https://www.youtube.com/watch?v=tGLDK_57CrY. Позивач зазначає, що поширена відповідачем недостовірна інформація не є оціночним судженням, не є критикою якихось дій, в ній відсутні суб`єктивна думка, переконання, оцінка дій, погляди, припущення, а є висловлюванням у формі фактичного твердження. Вказана недостовірна інформація має негативний характер. Поширенням вказаної інформації, відповідач порушує особисті немайнові права позивача, а саме принижує його честь, гідність та ділову репутацію, дискредитує позивача в очах широкого загалу, що, на думку позивача, висвітлює його негативно з точки зору загальновизнаних правил поведінки, прийнятих у суспільстві вимог та принципів етики і моралі, і може породжувати негативне ставлення до його якостей як людини, громадянина, великого інвестора в сфері будівництва, який має добру репутацію серед ділових партнерів та оточуючих, і яку він вважає своїм особистим досягненням. Також позивач зазначає, що поширена відповідачем оспорювана інформація була доведена до відома широкого кола осіб, оскільки озвучувалась ним під час публічного виступу перед представниками засобів масової інформації. Заперечуючи проти позовних вимог, сторона відповідача зазначає, що спірне висловлювання є оціночним судженням, тобто формою вираження власної думки, припущенням, заснованим на документальних відомостях, власних судженнях та відповідній інформації з відкритих джерел. У відзиві на позов представник відповідача звертає увагу суду на те, що стилістика викладеної інформації та застосовані мовні обороти не мають стверджувального характеру з посиланням на конкретні факти стосовно особи позивача з огляду на неможливість їх сприйняття в якості твердження про вчинення конкретної дії, а тому приватні інтереси щодо захисту репутації позивача не було порушено. Представник відповідача також звертала увагу суду на те, що в контексті розгляду цієї справи слід констатувати, що промова відповідача стосувалась критичної оцінки дій посадових осіб НАБУ щодо заявлених ними заходів забезпечення кримінального провадження, суті повідомлення про підозру та критичної оцінки бездіяльності цього правоохоронного органу відносно можливих протиправних дій, вчинених під час виконання обов`язків, колишнім головою Одеської обласної державної адміністрації паном Саакашвілі. Дослідження та аналіз відеозапису виступу відповідача дає підстави стверджувати, що безпосередньо позивача стосувались висловлювання, що займають менше хвилини всього запису виступу. За твердженням сторони відповідача, позивач є публічною фігурою і тому межі допустимої критики щодо нього є значно ширшими за межі критики звичайної особи. Також представник відповідача вказує на те, що спірна інформація здебільшого стосувалася не позивача, а іншої особи, яка не є стороною даного спору. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ 08.10.2021 року під час публічного виступу перед представниками засобів масової інформації, відповідач [PERSON] повідомив інформацію наступного змісту: «В Одессе идет постоянная борьба. Один из тех, кто хотел монополизировать рынок строительства [PERSON] , он борется за то, чтобы быть монополистом. Он всегда за это боролся. Вы видите это по надписи KADORR и по количеству построенных этих ужасных домов. Поэтому у него были намерения везде в городе строить. Посмотрите, кто финансировал Саакашвили, когда он был губернатором, кто фонд ему создал. В Одессе все знают, что на Итальянском бульваре компанией KADORR вместо 15 тыс. кв.м. построено 45 тыс. кв.м., и Саакашвили подписал документы о выделении этого участка, будучи губернатором Одесской области. После этого, как только построили дом, в пентхаусе он отметил своё новоселье и показал это на всю страну. Вы думаете, кто-то из правоохранительных органов, из НАБУ хотя бы ЕРДР завели, хотя бы пригласили и опросили его, что вы там делали и как вы получили эту квартиру?». Відеозапис виступу міститься в мережі Інтернет, зокрема, за наступними посиланнями: -https://www.youtube.com/watch?v=2pMqS7Tt1sU; -https://www.youtube.com/watch?v=tGLDK_57CrY. В судовому засіданні 24.04.2024 року судом досліджено вказаний відеозапис за присутності представників обох сторін. За результатами проведення судової лінгвістичної експертизи, 18.11.2022 року з ОНДІСЕ повернуто матеріали справи з висновком експерта № 22-4685 від 28.10.2022 року, складеного судовим експертом [PERSON] , яка займає посаду провідного судового експерта лабораторії психологічних, мистецтвознавчих та інших видів досліджень ОНДІСЕ, має вищу філологічну освіту за спеціальністю «Редактор наукової, технічної та інформаційної літератури» (кваліфікаційний рівень - спеціаліст), перший кваліфікаційний клас судового експерта, кваліфікацію судового експерта за спеціальністю 1.2. «Лінгвістичне дослідження писемного мовлення» (кваліфікаційне свідоцтво ЦЕКК МЮ № 57-21/Д від 07.04.2021, дійсне до 07.04.2024 року), стаж експертної роботи з 2000 року. В результаті проведеної експертизи, експерт дійшов до наступного висновку: «Висловлювання [PERSON] , що прозвучало 08.10.2021 року під час його публічного виступу перед представниками засобів масової інформації, в яких міститься інформація щодо [PERSON] , а також інформація стосовно якості будинків, зведених KADORR, викладені у формі фактичних тверджень.». У висновку також зазначено, що: «Відповідно до вимог п. 7 ст. 102 Цивільно-процесуального кодексу України, експерт про відповідальність за завідомо неправдивий висновок за ст. 384 Кримінального кодексу України обізнаний. В підготовчому судовому засіданні 05.04.2023 року та 17.05.2023 року в режимі відеоконференції судовий експерт [PERSON] надала суду пояснення стосовно висновку експертизи та відповіла на поставлені питання. На спростування спірної інформації стороною позивача до матеріалів позовної заяви додані копії дипломів, отриманих компанією «KADORR Group» в різних конкурсах будівельних компаній. IV. ПРАВОВІ НОРМИ, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України\~визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 1 Закону України «Про інформацію», приписи якої кореспондуються з ч. 1 ст. 200 ЦК України, під інформацією розуміються будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді, під документом матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі. Відповідно до\~ст. 5 Закону України «Про інформацію»\~кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Частинами 1,\~2 ст. 7 Закону України «Про інформацію»\~визначено, що право на інформацію охороняється законом. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію. Згідно з\~ст. 201 ЦК України,\~особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з ти, згідно ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та Законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. V. ОЦІНКА ДОВОДІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ СУДУ Як вбачається з матеріалів справи, предметом даного спору є вимоги позивача про визнання спірної інформації, поширеної відповідачем щодо позивача,недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію, а також спростування вказаної інформації. Вирішуючи спір у даній справі, судом достеменно встановлено, що спірна інформація, про яку йдеться у позовній заяві, висловлена відповідачем [PERSON] 08.10.2021 року під час його публічного виступу перед представниками засобів масової інформації, які мають досить широку аудиторію, в результаті чого, вказана інформація стала загальновідомою для невизначеного кола осіб. Вказана інформація стосується саме позивача, адже при її поширенні відповідач зазначив його прізвище та ім`я. Позивач стверджує, що оспорювана інформація відносно нього є недостовірною, оскільки містить відомості про події, яких не існувало, а також відомості які не відповідають дійсності. Так позивач зазначає, що він ніколи не мав на меті та намірів боротися за монопольне становище в сфері будівництва у місті Одесі та будь-якому іншому місті України, оскільки таке явище як «монополія в сфері будівництва» не може існувати взагалі. На підтвердження своїх доводів, позивач посилається на інформацію, яка міститься на офіційному сайті агенції з нерухомості ЛУН, за посиланням: https://lun.ua/uk/забудовники-одеси, згідно якої в місті Одесі та Одеській області здійснюють будівництво близько 70 будівельних компаній, що на думку позивача, вже виключає можливість будь-якої монополії на ринку будівництва у вказаному регіоні. В обґрунтування недостовірності інформації, поширеної відповідачем щодо низької якості побудованих будинків, позивач посилається на докази, додані ним до позовної заяви, із змісту яких вбачається, що у 2017 році один із будинків компанії «KADORRGROUP», засновником якої є позивач, був визнаний кращим житловим комплексом України та був удостоєний найвищої Державної нагороди. Також, у 2018 році компанія «KADORRGROUP» отримала нагороду «Народне визнання» у номінації «Найкраща будівельна компанія». Окрім цього, за версією видання «Думська.NET» у номінації топ 10 Одеських будівельних компаній, компанія «KADORRGROUP» у 2017 році зайняла перше місце, у 2021 році друге місце серед усіх будівельних компаній регіону. Обґрунтовуючи свій позов, позивач зазначає, що він ніколи не фінансував пана [PERSON] , у тому числі і у період, коли він був губернатором Одеської області, а також не створював для нього ніяких фондів. Також, в матеріалах справи відсутні належні, допустимі, достовірні та достатні докази на підтвердження того, що [PERSON] фінансував губернатора Одеської області пана [PERSON] , а викладені у відзиві на позовну заяву доводи відповідача ґрунтуються виключно на припущеннях та посиланнях на публікації засобів масової інформації, розміщених в мережі Інтернет, із змісту яких неможливо достеменно встановити причетність позивача до фінансування пана [PERSON] . Заперечуючи проти позовних вимог у даній справі, сторона відповідача зазначає, що зі змісту виступу [PERSON] , його вислови доцільно розділити на окремі тези та надавати їм оцінку окремо, оскільки вони стосуються різних подій. Суд не\~погоджується з\~таким твердженням,\~оскільки розділення\~спірного висловлювання\~ [PERSON] \~на окремі\~тези чи\~виривання з\~контексту вказаного\~висловлювання окремих\~слів та\~здійснення їх\~тлумачення у\~такому вигляді,\~є абсолютно\~неправильним та\~неприпустимим,\~оскільки при\~цьому спотворюється зміст розуміння основного тексту такого висловлювання. Разом з цим, проаналізувавши заперечення відповідача та докази, на яких ґрунтуються ці заперечення, судом встановлено, що відповідачем не надано доказів на підтвердження існування будь-яких обставин, які б свідчили або дозволяли обґрунтовано припускати, що оспорювана інформація і факти, про які повідомив [PERSON] 08.10.2021 року під час його публічного виступу перед представниками засобів масової інформації, є правдивими і такими, що відповідають тим обставинам, які дійсно відбулись. Таким чином, суд приходить до висновку, про наявність правових підстав для визнання оспорюваної інформації недостовірною. Як роз`яснено в п. 1 постанови №\~1\~Пленуму Верховного\~Суду України\~від 27.02.2009\~року «Про\~судову практику\~у справах\~про захист\~гідності та\~честі фізичної\~особи,\~а також\~ділової репутації\~фізичної та\~юридичної особи» праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Частиною 4 ст. 32 Конституції України передбачено, що кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку (п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). За змістом ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому, відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. Водночас, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням іншихзасобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи звикористанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах,а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені) (п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Таким чином, відповідно до вимог чинного законодавства будь-яка особа має право вимагати спростування поширених у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов`язаних з нею чи її діяльністю, які завдали або могли завдати шкоди її гідності та честі, а також діловій репутації. Згідно з ч. 4, 6 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. При цьому під поняттям «спростування» розуміється доведення неправильності, помилковості, хибності будь-чиїх тверджень, переконань або їх заперечення. Спростування має відбуватись, як правило, у формі, ідентичній поширенню інформації, а коли це неможливо чи недоцільно, в адекватній чи іншій формі, з урахуванням того, що воно повинно бути ефективним. Крім того, спростування обов`язково має бути проведено або підписано особою, яка поширила неправдиву інформацію і цим порушила немайнові права позивача. У протилежному випадку застосовуються інші способи захисту відповідь, висловлювання. При цьому, обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 27.11.2018 року у справі № 911/3090/17. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію»\~передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Тобто, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Таким чином, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. За своїм характером, судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Судження є такою думкою, у якій при її висловлюванні дещо стверджується про предмет дійсності і яка об`єктивно є або істиною чи хибною і при цьому неодмінно однією із двох. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Фактичне твердження це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Відповідно до ч. 7 ст. 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Закон щодо заборони розповсюдження недостовірної інформації був «доступним» (оприлюднений та такий, з яким міг би ознайомитись кожен, кого він стосується); «передбачуваним» (сформований з достатньою чіткістю, що дає змогу будь-якій особі самостійно або за допомогою консультації юриста передбачити можливі наслідки, які може спричинити його конкретна дія) та «якісним» (норми національного права Конституції України, ЦК України, Закону України «Про інформацію», відповідають положенням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод; відсутня невідповідність з приводу регулювання нормами права одних і тих же фактичних обставин). Згідно з\~ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до\~п. 2 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,\~вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06.10.2015 року). Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 46, ЄСПЛ, 08.07.1986 року). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.07.2020 року в справі №200/20351/18 (провадження № 61-21258св19) вказано, що «вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.05.2020 року у справі №757/32917/17-ц (провадження № 61-4421св19) зазначено, що: «розрізняючи факти та оціночні судження, слід виходити з того, що існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції. Крім того, аналіз національного законодавства та ст.\~10\~Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів). Таким чином, розрізняючи факти та оціночні судження, слід виходити з того, що існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного\~статтею 10 Конвенції. Отже, для вирішення спору та прийняття правильного рішення необхідно встановити: - чи мало місце поширення відповідачем інформації; - чи стосувалася поширена інформація позивача; - чи є підстави для визнання поширеної інформації недостовірною, що не відповідає дійсності; - чи призвело поширення інформації до порушення особистих немайнових прав позивача. Оцінивши висновок судової лінгвістичної експертизи № 22-4685 від 28.10.2022 року /т.1 а.с.174-178/, який повністю підтримала в судовому засіданні експерт [PERSON] , суд вважає, що зазначений висновок містить відповідь на поставлене питання, яка є обґрунтованою, тому приймається судом в якості належного та допустимого доказу. При цьому, в підготовчих судових засіданнях 05.04.2023 року та 17.05.2023 року в режимі відеоконференції судовий експерт [PERSON] надала суду пояснення стосовно висновку експертизи та відповіла на поставлені питання. Суд зазначає, що повторні пояснення в підготовчому судовому засіданні 17.05.2023 року експерт надавала суду через технічну несправність централізованого файлового сховища, в зв`язку з чим була відсутня можливість відтворення відео та аудіо запису відео конференції від 05.04.2023 року, і пояснення судового експерта, надані вдруге, були тотожними з первісними поясненнями. Зокрема судовий експерт зазначила, що вся спірна інформація була наведена як фактичні твердження. Відповідаючи на питання представника відповідача, судовий експерт відповіла, що досліджувала весь текст промови відповідача та підтвердила, що висновки, зазначені в розділі ІІІ дослідження, стосуються всього тексту висловлювань відповідача, викладених в позовній заяві. Окрім цього, детально дослідивши та проаналізувавши зміст поширеної відповідачем 08.10.2021 року оспорюваної інформації відносно позивача, суд встановив відсутність у спірних висловлюваннях словосполучень «на мою думку» або «за інформацією, поширеною в мережі інтернет» чи «відповідно до інформації, отриманої з офіційних джерел» тощо, які б вказували на те, що інформація є оціночним судженням відповідача, його роздумами, припущеннями або гіпотезами. Суд зазначає, що доводи відповідача про те, що спірний вислів відповідача містить обґрунтоване припущення, засноване на документальних відомостях, власних судженнях та відповідній інформації з відкритих джерел, ґрунтується виключно на особистому трактуванні стороною відповідача відповідних доказів та спростовуються обставинами, встановленими судом. Разом з тим, судом встановлено, що поширена відповідачем оспорювана інформація є негативною, оскільки дискредитує позивача в очах широкого загалу, висвітлює його негативно з точки зору загальноприйнятих у суспільстві правил поведінки, вимог та принципів етики і моралі, і може породжувати негативне ставлення до його якостей як людини, громадянина, великого інвестора в сфері будівництва, чим порушує його особисті немайнові права, оскільки спірна інформація принижує його честь і гідність та шкодить діловій репутації. Таким чином, враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що відповідачем [PERSON] 08.10.2021 року, під час його публічного виступу перед представниками засобів масової інформації, які мають досить широку аудиторію, була поширена інформація відносно [PERSON] , в результаті чого, вказана інформація стала загальновідомою для невизначеного кола осіб. Вказана інформація є фактичним твердженням відповідача, а не його оціночним судженням, стосується саме позивача, адже при її поширенні відповідач зазначив його прізвище та ім`я. Враховуючи презумпцію невинуватості та відсутність у матеріалах справи належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження тих обставин, які б свідчили або дозволяли обґрунтовано припускати, що оспорювана інформація і факти, про які повідомив [PERSON] 08.10.2021 року під час його публічного виступу перед представниками засобів масової інформації, є правдивими і такими, що відповідають тим обставинам, які дійсно відбулись, вказана поширена інформація є недостовірною. Також суд погоджується з доводами сторони позивача, що внаслідок поширення [PERSON] вищезазначеної недостовірної інформації були порушені особисті немайнові права позивача, оскільки спірна інформація принижує його честь і гідність та шкодить діловій репутації. Отже, оскільки інформація, поширена відповідачем 08.10.2021 року, під час його публічного виступу перед представниками засобів масової інформації, є твердженням про факти, існування яких відповідачем не доведено, оскільки зазначені факти не були підтверджені відповідачем під час розгляду даної цивільної справи, оспорювана позивачем інформація є негативною і недостовірною, порушує майнові права позивача, а відтак підлягає спростуванню. Статтею 89 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як збірним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства та матеріалів справи в цілому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. VI. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням задоволення позовних вимог сума сплаченого при поданні позовної заяви судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved