Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-12 00:00:00

[PERSON] \~звернулася до\~Вишгородського районного\~суду Київської\~області із\~позовною заявою\~до Російської\~Федерації в\~особі Уряду\~Російської Федерації\~про відшкодування\~моральної шкоди,\~спричиненої збройною\~агресією Російської\~Федерації проти\~України.\~В обґрунтування\~заявлених вимог\~зазначила,\~що 24\~лютого 2022\~року Російська\~Федерація розпочала\~військову агресію\~проти України,\~вчинивши терористичний\~широкомасштабний збройний\~напад,\~який триває\~до сьогодні.\~На території\~України йде\~війна із\~застосуванням сучасних\~систем озброєння,\~країною агресором\~здійснюється терор\~мирного населення,\~відбувається масове\~знищення інфраструктури.\~Із-за\~військової агресії\~значні території\~України виявилися\~окупованими іноземним\~російським військом.\~По неокупованим\~територіям ведуться\~постійні обстріли,\~ракетами та\~дронами-камікадзе.\~Тривають важкі\~бої безпосередньо\~по лініям\~зіткнення.\~Лінія фронту\~складає понад\~1000\~км.\~Вчинена військова\~агресія Російської\~Федерації є\~загальновідомим фактом\~та не\~підлягає окремому\~доведенню.\~Військова збройна\~агресія Російської\~Федерації,\~беззаперечно,\~спричинила тяжкі\~наслідки,\~як для\~держави у\~цілому,\~так і\~громадян України.\~Позивач зазначила,\~що спричинені\~такі тяжкі\~наслідки і\~для неї\~та її\~родини.\~Позивач є\~корінною жителькою\~Вишгородського району\~Київської області\~та все\~життя проживає\~у цьому\~регіоні,\~являється матір`ю-героїнею,\~оскільки народила\~і виховала\~вісьмох дітей.\~Вказала,\~що родинним\~осередком її\~великої родини\~є сімейна\~садиба [ADDRESS] .\~24.02.2022\~року позивач\~та її\~сім`я прокинулася\~від потужних\~вибухів,\~село почали\~обстрілювати з\~усіх систем\~зброї.\~Сім`я жила\~у підвалі\~та не\~можливо було\~евакуюватися,\~не було\~світла та\~тепла.\~Виїхати із\~села її\~родина змогла\~виключно 08.03.2022\~року транспортом,\~яким забезпечили\~військові.\~Родина евакуювалася\~у м.\~Вишгород,\~де розселилися\~у небайдужих\~людей по\~квартирам.\~У садибі\~на деякий\~час залишилися\~проживати її\~чоловік та\~син,\~які 13.03.2022\~року також\~були змушені\~виїхати із-за\~постійних обстрілів.\~Наступного дня\~після їх\~від`їзду будинок\~було розбито\~снарядами,\~а також\~загорівся сарай.\~Після деокупації\~Київщини 05.04.2022\~року повернулися\~в село\~та оскільки\~будинок був\~повністю зруйнованим,\~стали проживати\~у сараї\~і підвалі,\~на вогнищі\~готували їжу\~та розбирали\~завали.\~Факт руйнації\~будинку офіційно\~є зафіксованим.\~Так,\~за результатами\~огляду їх\~садиби Вишгородським\~районним управлінням\~ГУ НП\~у Київській\~області 6\~квітня 2022\~року внесені\~до ЄРДР\~відомості про\~кримінальне правопорушення,\~передбачене ст.\~438\~ч.\~1\~КК України.\~Також при\~допомозі військової\~адміністрації було\~проведено технічне\~обстеження садиби,\~за результатами\~якого ТОВ\~«Сучасні системи\~бізнесу» складено\~Звіт за\~результатами проведення\~обстеження пошкодженого\~об`єкту №\~83/22-106\~від 20\~липня 2022\~року,\~яким чітко\~з фототаблицями\~зафіксована масштабна\~руйнація будинку\~та констатовано,\~що садибний\~(індивідуальний)\~житловий будинок\~є непридатний\~для використання\~за цільовим\~призначенням,\~повністю втратив\~свою економічну\~цінність,\~наявні пошкодження\~та руйнування\~несучих та\~огороджувальних конструкцій,\~ступінь та\~характер яких\~свідчить про\~небезпеку аварійного\~обвалення.\~Об`єкт кваліфіковано,\~як зруйнований.\~Крім того,\~підрозділом Вишгородського\~районного управління\~ГУ ДСНС\~України після\~огляду садиби\~складався акт\~про пожежу\~від 16\~серпня 2022\~року,\~яким зафіксовано\~той же\~факт руйнації\~14\~березня 2022\~року від\~потрапляння снаряду,\~з послідуючою\~пожежею.\~Факт руйнації\~підтверджено і\~актом від\~16\~липня 2022\~року,\~складеним місцевим\~депутатом [PERSON] .\~Позивач заявляє\~і стверджую,\~що Російська\~Федерація збройним\~нападом на\~Україну зруйнувала\~якість її\~життя і\~її родини\~та має\~відповісти,\~на її\~переконання,\~перед нею.\~Їй спричинена,\~як моральна,\~так і\~матеріальна шкода,\~ проте\~незрівнянно більшою\~є спричинена\~їй моральна\~шкода,\~яка і\~заявляється за\~цим позовом.\~Все пережите\~є і\~залишається неймовірним\~жахом для\~неї.\~Від усього\~пережитого,\~не витримавши,\~ [INFO] помер\~від серцевого\~нападу її\~чоловік [PERSON] ,\~хоча він\~відносно був\~молодою людиною,\~йому на\~момент смерті\~йшов лише\~58-й\~рік. Для підтвердження факту психотравмування і спричинення моральної шкоди позивачем замовлялось психологічне дослідження, яке проводилось спеціалістом-психологом [PERSON] . За його деталізованим висновком позивачу дійсно спричинено моральну шкоду з констатацією, що визначений нею розмір морального відшкодування є адекватним психотравмуючій ситуації і рекомендується до стягнення. При цьому, за вказаним спеціалізованим висновком спричинена позивачу моральна шкода знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку зі збройним нападом на Україну Російської Федерації. Спричинену моральну шкоду позивач оцінює у 100 мільйонів гривень, які і просить стягнути з Російської Федерації на свою користь. Позивач [PERSON] заявляє, що спричинена їй моральна шкода підпадає під всі пункти ч.2 ст.23 ЦК України, і вона зазнала фізичного болю та страждань внаслідок збройної агресії Російської Федерації як прямо (через замерзання, недоїдання, хвороби від «підвального» проживання), так і опосередковано у проекції через «інше ушкодження здоров`я» (а саме через ушкодження морального здоров`я, яке є різновидом загального здоров`я людини); зазнала душевних страждань через протиправну агресію Російської Федерації як щодо себе, так і родини, позивач зазнала душевних страждань у зв`язку із знищенням і пошкодженням через збройну агресію Російської Федерації її майна, через збройну агресію постраждала її честь і гідність як громадянки України. Позивач вважає, що відповідальною за спричинену їй моральну шкоду є безпосередньо держава Російська Федерація, збройні формування якої за злочинним наказом свого керівництва 24 лютого 2022 умисно вчинили збройну агресію проти України, і спричинили вказані наслідки для її родини. Російська Федерація беззаперечно є країною-агресором, її дії є протиправними і винними. Серед іншого, у позовній заяві [PERSON] наводить обґрунтування підстав для розгляду її справи в Україні українським судом при відсутності судового імунітету Російської Федерації. Відтак, з посиланням на ст. 15-16, 23, 1167 ЦК України, позивач просить суд стягнути з Російської Федерації на її користь моральну шкоду, спричинену їй через збройну агресію Російської Федерації проти України, у розмірі 100 000 000 (сто мільйонів) гривень 00 копійок. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 29.05.2023 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 12.12.2023 року закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач будучи присутньою у судовому засіданні позовні вимоги підтримувала та просила їх задовольнити з викладених у позові підстав. В подальшому в судові засідання не з`являлася. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі з викладених у позові підстав та надав аналогічні пояснення викладеним у позові. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про місце, день та час розгляду справи повідомлявся шляхом розміщення оголошення на сайті суду. Відзив на позовну заяву у встановлений в ухвалі про відкриття провадження у справі строк не направив. Відповідно до правових позицій, викладених у Постанові КЦС ВС від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено Російську Федерацію, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії Російської Федерації, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Окрім того, у зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що унеможливлює із цієї дати направлення різних запитів і листів до посольства Російської Федерації в Україні з огляду на припинення його роботи на території України. Верховний Суд установив підстави для висновку про те, що, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства Російської Федерації в Україні запитів щодо згоди Російської Федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням Російською Федерацією збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з Російською Федерацією. За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення, відповідно до положень ст.ст. 280, 282 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача та її представника, свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. Частиною 1 ст.12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. В силу приписів ч. 1, 3ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Встановлено, що [PERSON] є громадянкою України, що підтверджується копією її паспорта, наявного у справі. З 27.05.2006 року [PERSON] зареєстрована та проживає в будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який згідно наявних в матеріалах справи документів на праві власності належить [PERSON] . Указом Президента України від 29.12.2009 року № 1125/2009 [PERSON] присвоєно почесне звання «Мати-героїня», що підтверджується посвідченням № [NUMBER] . З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 06.04.2022 року вбачається, що Вишгородським районним управлінням ГУ НП у Київській області 06.04.2022 року 17:38:25 були внесені відомості до ЄРДР за ч. 1 ст. 438 КК України. Короткий виклад обставин: в результаті здійснення військової агресії з боку військовослужбовців збройних сил Російської Федерації здійснено обстріл території населеного пункту. Внаслідок артилерійського обстрілу знищено домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке належить [PERSON] . ТОВ «Сучасні системи бізнесу» складено Звіт за результатами проведення обстеження пошкодженого об`єкту № 83/22-106 від 20 липня 2022 року, яким з фототаблицями зафіксовано, що садибний (індивідуальний) житловий будинок є непридатний для використання за цільовим призначенням, повністю втратив свою економічну цінність, наявні пошкодження та руйнування несучих та огороджувальних конструкцій, ступінь та характер яких свідчить про небезпеку аварійного обвалення. (Зруйнований об`єкт). Рекомендовано виконання робіт щодо демонтажу залишків несучих стін та огороджуваних конструкцій. Крім того, підрозділом Вишгородського районного управління ГУ ДСНС України складено акт про пожежу від 16 серпня 2022 року, згідно повідомлення, яке надійшло 16.08.2022 року о 09 год. 05 хв. від [PERSON] , встановлено, що 14.03.2022 року орієнтовний час 05:00 год. пожежею знищено двоповерховий будинок на площі 167 м.кв., речі домашнього вжитку та матеріальні цінності власника, внутрішні комунікації будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , ймовірна причина пожежі пошкодження боєприпасів та їх уламків внаслідок ведення бойових дій. Актом від 16 липня 2022 року, складеним депутатом Петрівської сільської ради [PERSON] встановлено, що будинок відсутній, від будинку залишилась стіна та димар. На підставі заяви [PERSON] від 22.02.2023 року про проведення психологічного дослідження, психологом та лікарем-психотерапевтом [PERSON] було проведено психологічне дослідження [PERSON] , [INFO] , на предмет психотравмування та визначення розміру моральної шкоди, спричиненої їй у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України, за результатами якого видано висновок спеціаліста-психолога від 31.03.2023 року. Так, згідно із висновком: 1. Досліджена ситуація, пов`язана зі впливом на життя і здоров`я [PERSON] збройної агресії Російської Федерації на Україну, є, беззаперечно, психотравмуючою для неї. 2. Глибина інтенсивності, протяжність психотравмуючого впливу на особистість [PERSON] , за обставинами, що були піддані дослідженню, є надзвичайними, гіпертрофованими і потенційно небезпечними для її фізичного і психологічного здоров`я. 3. За обставин, які розглянуті у дослідженні, заявниці [PERSON] завдано моральної шкоди. 4. Між спричиненою заявниці [PERSON] моральною шкодою та психотравмуючими факторами, вбачається прямий причинно-наслідковий зв`язок. 5. Визначений самостійно [PERSON] розмір морального відшкодування за завдану моральну шкоду є адекватним психотравмуючій ситуації. Рекомендований розмір морального відшкодування [PERSON] за даними психологічного дослідження встановлюється у 100 000 000 (сто мільйонів) гривень, у т.ч. з урахуванням фактору, що сама [PERSON] вважає таку суму мінімально адекватною для можливого часткового відновлення морального (психологічного) здоров`я. До позовної заяви долучено письмові пояснення [PERSON] , надані нею у відповідності до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». За своїм змістом вони аналогічні змісту позовної заяви та поясненням, наданими позивачем безпосередньо в судовому засіданні, тому суд не вбачає за необхідне надавати їм окрему оцінку як письмовому доказу. Допитана у судовому засіданні як свідок [PERSON] суду пояснила, що позивач по справі є її матір`ю, яка до початку повномасштабного вторгнення російських військ в Україну жила зі своїм чоловіком в будинку, що розташований в с. Гута-Межігірська Вишгородського району Київської області та ні за що не переймалися, всі сили вкладали в будівництво великого будинку, оскільки родина велика (діти та онуки) хотіли, щоб місця вистачало для всієї родини. 24.02.2022 року прокинулися від потужних вибухів, село почали обстрілювати, літали ворожі літаки. Родина жила у підвалі та не можливо було евакуюватися, в подальшому зникло світло, готувати їжу були змушені на каміннях у бані. Матір постійно хвилювалася за дітей та онуків, від постійних хвилювань став підніматися в неї тиск, який дуже важно спускався. В підвалі просиділи 13 днів та почалась велика інтоксикація організму від постійного перебування в підвальному приміщенні. Виїхати із села родина змогла виключно [INFO] у м. Вишгород, де розселилися у знайомих. Через деякий час матір їй повідомила, що будинку більше не має, він згорів від потрапляння снарядів. Наголосила, що батьки все життя будували будинок, а тому для них це було великим стресом. Батько все пережите не витримав та помер. Зазначила, що матір і наданий час дуже хвилюється і постійно переносить стреси. Завданий розмір їй моральної шкоди не можливо оцінити, однак і заявлений нею до стягнення розмір моральної шкоди є замалим. З 2014 року російська федерація здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14 грудня 1974 року, як акт збройної агресії. Згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року №337-VІІІ, збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії). Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року). Третя фаза збройної агресії Російської Федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації. 24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії Російської Федерації проти України - повномасштабне вторгнення Збройних Сил Російської Федерації на суверенну територію України. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави. Водночас міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці. Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду. У рішенні від 23 березня 2010 року у справі «Цудак проти Литви» (Cudakv.Lithuania) ЄСПЛ визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті. [PERSON] звернулася до суду з позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої їй внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території України. У цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії Російської Федерації) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. Дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну. У пункті 4 частини першої статті 2 Статуту ООН закріплений принцип, згідно з яким всі Члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-якимось іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй. Отже, починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства Російської Федерації в Україні запитів щодо згоди Російської Федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням Російською Федерацією збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних відносин України з Російською Федерацією. У постанові від 22.06.2022 у справі № 311/498/20 Верховний Суд також зазначив, що у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й Російською Федерацією, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом. Таких самих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21) та у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925св21), зазначивши додаткові аргументи непоширення судового імунітету Російської Федерації у спірних правовідносинах, а саме: підтримання юрисдикційного імунітету Російської Федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; судовий імунітет Російської Федерації не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004); підтримання імунітету Російської Федерації є несумісним із міжнародно-правовими зобов`язаннями України у сфері боротьби з тероризмом; судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення Російською Федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом. Отже, Російська Федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України. Таким чином, Російська Федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме Російська Федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. В силу ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Як передбачено ч. 1 ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Згідно ч. 1, 3 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ст. 41 Конституції України, п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно з ч. 3, 5 ст. 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. В деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою завдавача шкоди, вина останнього. При цьому на потерпілого (позивача) покладається обов`язок довести факт неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у спричиненні шкоди потерпілому (позивачу). У випадку завдання громадянинові шкоди внаслідок незаконних рішень, дій або бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб шкода відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини цих органів та осіб. Право на відшкодування моральної шкоди виникає у особи, у тому числі внаслідок неправомірних дій щодо неї або членів її сім`ї, якщо це призвело до фізичних і душевних страждань потерпілого. У разі вирішення спору судом розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються моральні втрати особи, що призвели до порушення її нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Також враховуються обставини, що призвели до погіршення або позбавлення можливості реалізації особою своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Моральна шкода відшкодовується потерпілому (позивачеві) одноразовим платежем, а також іншим майном або в інший спосіб. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц вказала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Крім того, Велика Палата Верховного Суду в пункті 49 постанови від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц вказала, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Також, Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» зазначив, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом. Беззаперечно, що кожен громадянин, який проживав в Україні, у тому числі громадяни України, які були вимушені шукати безпечні умови для свого життя та життя своєї родини внаслідок збройної агресії Російської Федерації, прийняли рішення виїхати на період воєнного стану за межі України, зазнали безумовних моральних страждань. Беззаперечно, що кожен громадянин, який не покинув територію України, не відчуває себе в безпеці після введення в Україні воєнного стану, був позбавлений звичного ритму життя, звичайного спілкування з близькими та друзями. Проте це не позбавляє особу, яка звернулась до суду із позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації обов`язку обґрунтувати та довести у суді належними доказами, а суд - обов`язку встановити на підставі наданих доказів елементи правопорушення, що призвело до завдання моральної шкоди (не тільки наявність шкоди, але й те, що вона є наслідком саме діяння держави-відповідача (причинно-наслідковий зв`язок). Позивач просила стягнути з Російської Федерації в якості відшкодування моральної шкоди суму коштів в розмірі 100\~000 000,00 гривень. Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду, суд бере до уваги, що в національному та міжнародному законодавстві відсутні чітко визначені критерії для обчислення розміру компенсації моральної шкоди у грошову еквіваленті. Натомість спори зі схожими правовідносинами були предметом розгляду ЄСПЛ. Зокрема, суд бере до увагу рішення ЄСПЛ у справі «Грузія проти Росії (ІІ)» ((заява № 38263/08, рішення Великої Палати від 28.04.2023), яким ЄСПЛ зобов`язав Росію сплатити Грузії багатомільйонні компенсації за порушення прав грузин внаслідок російської збройної агресії у 2008 році, зокрема, ЄСПЛ присудив 8 240 000 євро в якості компенсації моральної шкоди щонайменше 412 особам, постраждалим від відсутності адекватного розслідування російською стороною загибелі цивільних під час активної фази бойових дій, що умовно складає по 20000 євро на одну особу. З урахуванням вказаних позивачем і встановлених судом обставин, характеру спричиненої їй моральної шкоди, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що визначений позивачем розмір грошової компенсації моральної шкоди є непропорційним засадам справедливості та розумності. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу моральної шкоди, суд виходить із тривалості порушення, яке продовжує існувати і на даний час, його наслідків для позивача, яка змушена докладати зусиль для влаштування свого побуту внаслідок втрати житла, вік позивача, для якої такі кардинальні зміни в її житті є складними та обтяжливими. Враховуючи характер душевних страждань, стресу, яких позивач зазнала у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України і повністю обґрунтованих побоювань за свою безпеку та безпеку своєї родини, а також характер та обсяг страждань, які полягають у порушенні налагодженого способу життя та змушення її докладати зусиль для досягнення звичного життя, суд, здійснюючи свою оцінку на основі справедливості, вважає розумним присудити позивачу в якості відшкодування моральної шкоди кошти в сумі 10\~000 000,00 гривень. При цьому висновок спеціаліста-психолога від 31.03.2023 року в частині завдання моральної шкоди в розмірі 100\~000 00 грн. суд вважає завищеним, що не може вважатися співмірним із змістом порушених прав та їх обсягів, виходячи з підстав обґрунтованих у позові. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. На переконання суду, відшкодування позивачу моральної шкоди в розмірі 10\~000 000,00 гривень відповідатиме заподіяним їй моральним стражданням і буде достатнім та необхідним для відшкодування спричиненої шкоди та відновлення душевного стану. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно пункту 22 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Враховуючи викладене, з відповідача в дохід держави України підлягає стягненню судовий збір в розмірі 13\~420, 00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial