Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, яким просив, згідно уточненої позовної заяви визначити спосіб\~самостійного виховання[PERSON] , [INFO] , неповнолітніх дітей [PERSON] ,\~ [INFO] \~та [PERSON] ,\~ [INFO] , за адресою: [ADDRESS] .; встановити факт\~самостійного виховання\~та утриманняним неповнолітніх дітей [PERSON] ,\~ [INFO] \~та [PERSON] ,\~ [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою, якою просила зобов`язати відповідача не перешкоджати їй у вихованні і вільному спілкуванні з дітьми: сином [PERSON] , [INFO] та донькою [PERSON] , [INFO] та визначити наступний порядок її участі у вихованні малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та донькою [PERSON] , [INFO] : - особисті побачення з 10.00 год. до 18.00 год. субота та неділя кожного тижня місяця за місцем проживання матері з урахуванням розпорядку дня та стану здоров`я дітей. В судовому засіданні її представник адвокат Суботіна Н.М. підтримала вимоги своєї довірительки за зустрічним позовом та наполягала на їх задоволенні. Представник третьої особи просила ухвалити рішення з урахуванням якнайкращих інтересів неповнолітніх дітей. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків [PERSON] та [PERSON] , з`ясувавши думку неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , дійшов такого висновку. Судом встановлено та не заперечуються сторонами наступні обставини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 серпня 2003 року, який рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2012 року був розірваний. Сторони є батьками неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Адресою проживання [PERSON] є [ADDRESS] . За цією адресою вона проживає разом зі своєю матір`ю та братом. Адресою проживання [PERSON] є [ADDRESS] . За цією адресою він проживає разом з дітьми [PERSON] , [PERSON] та своїми батьками. Ці обставини також підтверджуються показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] . Як встановлено судом, відповідач [PERSON] не чинила перешкод та не заперечувала проти того, щоб діти на початку січня 2023 року почали проживати за вказаною вище адресою разом з батьком. В судовому засіданні її представник пояснила, що такий порядок проживання дітей був обумовлений необхідністю [PERSON] опікуватись своїми батьками, які є особами похилого віку та об`єктивною неможливістю приділяти достатньо часу вихованню дітей та облаштуванню їх дозвілля. Поряд з цим у сторін, на переконання суду існують конфліктні взаємовідносини щодо способу участі у вихованні спільних дітей. І хоча цей конфлікт не має наслідком сварок та інших подібних ситуацій між [PERSON] та [PERSON] , наслідком цього конфлікту на переконання суду є подання сторонами позовних заяв через неможливість врегулювати ситуацію, що склалась в позасудовому порядку. Як пояснив у судовому засіданні позивач [PERSON] він заперечує проти того, щоб діти спілкувались з матір`ю на її умовах, оскільки це може їх травмувати. Суд враховує думку неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , який в судовому засіданні пояснив, що проживає разом з батьком, сестрою та бабусею та дідусем, не висловив незгоди з таким порядком проживання, суду пояснив, що йому така ситуація є психологічно комфортною, однак й не висловив заперечень щодо спілкування з матір`ю. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, як то передбачає стаття 161 СК України. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення у п.6 визначила, що дитина для повного і гармонійного розвитку потребує любові і розуміння. Дитина повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Рідна мати дитини - відповідач по справі, не байдужа до долі дітей. Поряд з цим, судом встановлено, що з січня 2023 року всі обов`язки щодо утримання дітей та організації їх побуту та дозвілля позивач виконує самостійно. Водночас, судом не було встановлено тих виключних обставин, за яких діти мають бути розлучені зі своєю матір`ю [PERSON] . Судом не встановлено, що мати своєю поведінкою створює загрозу для нормального психічного розвитку дітей, або неналежним чином виконувала батьківські обов`язки. Позивачем не подано доказів того, що участь матері у вихованні їх спільних дітей, особисті побачення дітей за відсутності позивача [PERSON] за місцем проживання [PERSON] створюватиме реальну небезпеку для життя та здоров`я дітей. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правовідносини, які виникли між сторонами, урегульовані нормами Сімейного кодексу (СК) України. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 pоку, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що «в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини». Відповідно до вимог ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 141, 157 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Положеннями ст. 159 СК України визначено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. У разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. Особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Питання виховання дитини повинно вирішуватися батьками спільно, і той із батьків, хто проживає окремо, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, а другий з батьків не має права перешкоджати йому в цьому. Проте необхідно врахувати також права матері на спілкування з дитиною у вихідні дні, враховуючи інтереси дитини, її вік, беручи до уваги, що спілкування не повинно бути перешкодою в установленому життєвому ритмі дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. У відповідності до частин 2-4 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Зі змісту положень ч. 4 ст. 155 СК України випливає, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно із Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її; благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави - учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що й первісний і зустрічний позов підлягають задоволенню частково. Даючи оцінку обставинам справи, а також доказам, які здобуті в судовому засіданні, суд не знаходить достатньо переконливих і зважених аргументів, які можуть вважатись виправданими для розірвання сімейних зв`язків між матір`ю та дітьми і будуть відповідати інтересам останніх, а особистість відповідача, та її ставлення до дітей не створює висновку про наміри перешкодити батьку шляхом усунення його від виконання батьківських обов`язків.

Outcome: partial