Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-18 00:00:00

короткий виклад обставин справи. 14.06.2023 [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Козівської селищної ради Тернопільської області згідно з яким просить позбавити відповідача батьківських прав стосовно їх спільної доньки [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги мотивує тим, що перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21.10.2016 розірвано. За час подружнього життя у сторін народилася дитина - [PERSON] , [INFO] . [PERSON] проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Стверджує, що відповідач не бере участі у вихованні та утриманні доньки, не цікавиться станом її здоров`я, фізичним та духовним розвитком. Дитина не асоціює відповідача з особою батька. Вважає, що останній свідомо нехтує своїми обов`язками й ухиляється від виховання дитини. Тож, просить суд ухвалити рішення, яким позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно доньки [PERSON] , [INFO] . Позиція учасників справи. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні в режимі відеоконференції підтримали заявлені позовні вимоги, просили задовольнити такі в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, повідомлявся належним чином про дату, час та місце розгляду справи, причин неявки не повідомив та відзиву на позовну заяву не подав. Представник Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради - Білінська Х. в судове засідання не з`явилася, 24.11.2023 на адресу суду скерувала заяву про розгляд справи без її участі, повністю підтримує поданий висновок органу опіки та піклування. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Козівського районного суду Тернопільської області Рєпіна К. К. від 23.06.2023 прийнято позовну заяву до розгляду за правилами загального позовного провадження й відкрито провадження у справі. 14.07.2023 відповідно до ухвали Козівського районного суду Тернопільської області постановлено замінити тертю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Службу у справах дітей Козівської селищної ради Тернопільської області на Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, залучивши таку до участі у справі. 10.08.2023 згідно з ухвали суду - матеріали цивільної справи № 951/469/23 надіслано Управлінню сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради для надання письмового висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно доньки [PERSON] . Відповідно до розпорядження щодо призначення повторного автоматичного розподілу судових справ № 18/2023 від 10.10.2023 й протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільна справа № 951/469/23 10.10.2023 передана на розгляд судді Гриновець О. Б. Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 13.12.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті. Розгляд справи неодноразово відкладався в тому числі у зв`язку із неявкою відповідача. Відповідно до ухвали судового засідання від 22.05.2024 за клопотанням представника позивача [PERSON] суд повертався до з`ясування обставин у справі № 951/469/23. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Заслухавши пояснення учасників справи, пояснення свідків, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дойшов наступного висновку. Сторони у справі [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 01.03.2022 Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) /а.с. 8/. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 жовтня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано /а.с. 9/. 07.02.2017 [PERSON] уклав шлюб із [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого повторно 03.05.2022 /а.с. 10/. Відповідно до довідки приватного підприємства «Благоустрій» від 08.03.2023 № 79 [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та разом з нею зареєстровані брат [PERSON] , донька [PERSON] , бабуся [PERSON] , мати [PERSON] , син [PERSON] , дядько [PERSON] /а.с. 7/. Згідно з довідки Тернопільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 20 імені Руслана Муляра Тернопільської міської ради Тернопільської області від 07.03.2023 № 60 [PERSON] , [INFO] , навчається у 8-Б класі; за час навчання в школі успішністю дитини цікавиться мати [PERSON] ; часто телефонує класному керівнику; спілкується та прислуховується до його порад /а.с. 11/. Виконавчий комітет Тернопільської міської ради як орган опіки і піклування своїм рішенням від 08 листопада 2023 року № 1377 «Про затвердження висновку щодо недоцільності позбавлення батьківських прав» затвердив висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно дитини [PERSON] , [INFO] /а.с. 118,119/. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 17.04.2024 показала, що проживає з внучкою [PERSON] та її дітьми; зять [PERSON] не навідується до дочки [PERSON] ; не допомагає виховувати дитину й не надає жодних коштів на її утримання; правнучка [PERSON] не признає батька, так як його не знає; жодної участі у вихованні дочки [PERSON] не бере. Допитаний в судовому засідання 17.04.2024 свідок [PERSON] надав наступні покази: проживає в сусідньому під`їзді; в [PERSON] троє дітей; з дитиною [PERSON] добре знайомий; [PERSON] давно не бачив. В судовому засіданні 10.06.2024 допитана як свідок [PERSON] показала, що бачила [PERSON] лише 2 рази; жодним чином не допомагає їй; не підтримує; навчанням не цікавиться; з днем народження не вітає. Вважає теперішнього чоловіка матері своїм батьком. Норми права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору та мотиви їх застосування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом ( ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У постанові Верховного суду від 07.02.2019 по справі № 742/722/17 зазначено, що сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. (ст. 11 цього ж Закону). Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з частинами 1-4 статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину Відповідно до частин 1-2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини (ч. 1 ст. 164 СК України). Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. У пунктах 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29.04.2020 у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13.04.2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11.03.2020 у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 2312.2020 у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19). З огляду на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Тож законом визначено, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо та є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09, рішення від 17.07.2015) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. При ухвалені даного рішення, суд також враховує, що позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Судом не встановлено під час розгляду цієї справи, що батько ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько чи мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Отож позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності й з погляду на що ця міра судом застосовується тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Суд, розглядаючи цю справу, не встановив злісного ухилення батьком [PERSON] від виконання його батьківських обов`язків стосовно дочки [PERSON] . В силу чого посилання на те, що відповідач [PERSON] систематично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно дитини в судовому засіданні не було доведено належним чином. Позивачем в судовому засіданні не доведено, що поведінка відповідача стосовно своєї доньки є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками й не надано суду достатніх доказів в чому полягає захист її інтересів шляхом саме позбавлення батька по відношенню до доньки батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків щодо дитини. Заразом, судом не встановлено фактів щодо умисного ухилення [PERSON] від виконання своїх обов`язків по вихованню доньки, вчинення ним негативного впливу на свою дитину чи такого ступеню бездіяльності, який якимось чином міг зашкодити інтересам такої. Отож з наданих позивачем доказів не вбачається наявність підстав, передбачених статтею 164 СК України, а тому суд вважає недоцільним застосування до відповідача такого виняткового заходу як позбавлення батьківських прав. У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, «що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини». Також суд вважає за необхідне попередити відповідача про необхідність зміни свого ставлення до виховання дитини. На думку суду, таке вирішення спору надасть можливість відповідачеві усунути його негативні наслідки у взаємовідносинах з донькою та буде дійсно сприяти захисту інтересів дітей. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у позові - на позивача.

Outcome: dismissed