Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-23 00:00:00

31.10.2023 представник позивачки, адвокат Слободенюк Галина Миколаївна, звернулася до суду з даним позовом мотивуючи тим, що [PERSON] та [PERSON] з 10 січня 1987 року перебували у зареєстрованому шлюбі та 25 січня 2006 року позивачка отримала свідоцтво про розірвання шлюбу. В період шлюбу, а саме: 03 вересня 1994 року, сторони придбали квартиру [ADDRESS] , яка була оформлена на [PERSON] . Від спільного проживання сторони мають двох дітей: [PERSON] та [PERSON] . Після розірвання шлюбу позивачка подала до суду позов про стягнення з відповідача аліментів, однак останній зобов`язання не виконував, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, з 24.09.2010 він перебував у розшуку, однак так і не з`явився. До грудня 2021 року позивачка із дітьми вважали, що відповідач помер, оскільки він навіть на похорон своєї матері у 2011 році та рідної сестри у 2012 році не приїздив та не телефонував. 20.02.2016 позивачка уклала шлюб вдруге, в зв`язку з чим змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». У кінці 2021 року відповідач з`явився у соціальній мережі Facebook та зв`язався із дітьми, так вони довідалися, що він живий. У січні 2022 року відповідач зателефонував позивачці та сказав, що квартира [ADDRESS] належить йому особисто і по приїзду до України він з цим буде розбиратися. Тобто, у січні 2022 року позивачка довідалася про порушення свого права власності на вказану квартиру, адже до цього часу вона безперешкодно користувалася квартирою та вважала її спільним сумісним майном подружжя. Тому, просила в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] та за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 09.01.2024, після отримання відповіді на запит суду щодо зареєстрованого місця проживання відповідача та усунення позивачкою недоліків позову, судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 01.02.2024 - 10:30 год. 01.02.2024 судом постановлено ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про відкладення підготовчого засідання, згідно ч.2 ст. 198 та ч.2 ст.223 ЦПК України, на 28.02.2024 - 11:30 год. 28.02.2024 у підготовчому засіданні судом уточнено позовні вимоги у справі та постановлено ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про прийняття до розгляду заяви представника позивачки, в якій вона просить в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 28.02.2024 судом постановлено ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 01.04.2024- 10:30 год. 01.04.2024 судом постановлено ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про відкладення судового засідання, згідно ч.2 ст.223 ЦПК України, на 29.04.2024 - 14:00 год. 29.04.2024 судом постановлено ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про оголошення перерви у судовому засіданні для виклику свідків та повторного повідомлення відповідача про розгляд справи, на 24.06.2024 - 15:00 год. Позивачка - [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала, судові витрати просила залишити за нею без відповідного відшкодування та пояснила, що вони із відповідачем одружилися у 1987 році, у 1994 році вони переїхали з м. Боярка, де у них була кооперативна квартира за яку вони обоє сплачували кошти, до м. Біла Церква де купили квартиру за продану у м. Боярка. Відповідач поїхав на заробітки за кордон, у 2006 році їх стосунки погіршилися і вони розлучилися, а відповідач знову поїхав за кордон. Вона подала до суду позов про стягнення аліментів з відповідача, але він їх не сплачував, тому утворилася заборгованість та в межах виконавчого провадження відповідача було оголошено у розшук. Відповідач їй зателефонував і попросив забрати заяву про розшук, що вона і зробила, але він знову зник. Після смерті матері та сестри відповідача від нього не було жодних відомостей. У 2021 році відповідач з`явився у соціальній мережі, спілкувався із дітьми, а також телефонував їй та повідомив, що приїде розбиратися із квартирою, адже це його особиста власність, однак він так і не приїхав та наразі з ним відсутній зв`язок. З моменту розлучення спору щодо майна подружжя не було, а у 2021 році відповідач заявив їй про свої особисті права на квартиру, тому вона звернулася до суду з даним позовом. У період з 2006 року по 2021 рік з відповідачем не було зв`язку, вона користувалася квартирою і відповідач ніяких заперечень щодо майна не заявляв. Представник позивачки, адвокат Слободенюк Галина Миколаївна, у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, просила визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , судові витрати залишити за позивачкою без відповідного відшкодування та зазначила, що вказана квартира придбана сторонами у період шлюбу за спільні кошти, тому є спільним майном подружжя. Позивачка після розірвання шлюбу із відповідачем сама утримувала дітей та квартиру. У серпні 2021 року позивачка звернулася до неї з питання щодо визнання відповідача безвісно відсутнім, вона почала здійснювати відповідні запити щодо розшуку відповідача, однак в кінці 2021 року відповідач з`явився у соціальній мережі, почав спілкуватися із дітьми, звернувся до позивачки і сказав їй, що буде повертися до України вирішувати питання з квартирою, адже вона його особиста власність, тому подали даний позов. Відповідач - [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в тому числі шляхом оголошення на веб - порталі судової влади України, причини неявки суд не повідомив, відзив на позов та заяви з процесуальних питань до суду не подав. На підставі ст. 280 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи. Суд, заслухавши думку учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 14.10.1994 за адресою: [ADDRESS] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 14.10.1994 за адресою: [ADDRESS] , з 10 січня 1987 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджено матеріалами справи (а.с.12, 14, 15, 34). Згідно свідоцтва Серії [NUMBER] від 25.01.2006 (а.с.13), шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. З матеріалів справи ( а.с.8-11,16,21,76) вбачається, що на підставі договору купівлі - продажу від 03 вересня 1994 року, посвідченого Білоцерківською державною нотаріальною конторою (реєстрова книга № 102, реєстровий № 12234), за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . Згідно Звіту про орієнтовну вартість квартири [ADDRESS] , складеного оцінювачем ПП «М.С. Консалтинг» (а.с. 41), ринкова вартість вказаної квартири станом на 31.10.2023 становить 1500900,00 грн. Свідок [PERSON] у судовому засідання дав показання, що він знайомий зі сторонами у справі, адже він проживає по сусідству і заселився у будинок після них. Сторони проживали разом із двома дітьми у квартирі, а подальшому відповідач десь виїхав. Останній раз бачив відповідача у 2006 році і в розмові він повідомив, що працює в Португалії. В телефонному режимі чи через соціальні мережі він з ним не спілкувався. У квартирі проживають позивачка із дітьми та утримують дане майно. Влітку 2012 року позивачка йому повідомила, що відповідач перебував у розшуку, але його не знайшли і провадження закрили. Свідок [PERSON] у судовому засідання дав показання, що у 1986 році його дружина працювала разом із позивачкою на заводі « Іскра », вони здружилися сім`ями, тому відповідач став хрещеним батьком його старшої дочки. Відповідача останній раз бачив у 2005 році, він десь зник і зв`язку з ним немає. У 2021 році відповідач з`явився у соціальні мережі, потім вони спілкувалися по телефону, а з початком війни зв`язок з ним знову перервався. Спірну квартиру сторони придбали спільно у 1994 році і проживали у ній як подружжя. В подальшому вони розлучилися, десь у 2005 -2006 роках, і у квартирі залишилася проживати позивачка із дітьми, а відповідач виїхав за кордон. У 2021 році в розмові відповідач повідомляв, що квартира належить йому особисто. Свідок [PERSON] у судовому засідання дав показання, що він являється сином сторін і проживає у спірній квартирі разом із матір`ю, а відповідач вважає дану квартиру особистою власністю. Однак, квартира придбана батьками у шлюбі, відповідач не цікавиться даним майном, квартиру утримує мати. Останній раз він бачив батька у 2005 році. В 2021 році спілкувався із батьком по телефону, і з приводу квартири він йому нічого не казав, адже був в стані алкогольного сп`яніння. Однак, при спілкуванні із сестрою і матір`ю батько повідомив, що не бажає ділити квартиру, адже вважає її особистою власністю. Сестра пропонувала батькові переписати квартиру на своїх дітей, але він нічого не відповів. Батько мав приїхати у 2021 році, але почалася війна і зв`язок із ним взагалі зник. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Згідно із ч.1, ч.6, ч.9, ч.10 ст.7 СК України, сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно із ст. 3 СК України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно до ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Ст. 68, 69 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Згідно ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Верховного Суду від 31.01.2019 у справі №686/23104/17. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , набута в період шлюбу [PERSON] та [PERSON] , отже є спільною сумісною власністю подружжя, відповідач у судовому порядку не оспорив презумпцію спільності права власності на вищевказане майно та не заперечив право позивачки на 1/2 частину вказаної квартири, тому, дане майно підлягає поділу. Відповідно до ч.2 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права власності. За ст.257 ЦК України загальний строк позовної давності для захисту порушеного права встановлюється тривалістю в три роки. Відповідно до ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Як встановлено в судовому засіданні, спірна квартира перебувала у спільній сумісній власності сторін після розірвання шлюбу, позивачка по даний час користується даної квартирою та утримує її, що підтверджено матеріалами справи та показаннями свідків, а про порушення свого права на дану квартиру вона довідалася лише у 2021 році. Тому, враховуючи відсутність відповідної заяви відповідача та вказані обставини справи, позивачка звернулась до суду з даним позовом в межах трирічного строку з моменту порушення відповідачем її права спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] . Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам наданим позивачем в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі. Відповідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачка сплатила при подачі позову судовий збір у розмірі 7320,00 грн (а.с. 1) та заявила клопотання про залишення даних витрат за нею без відповідного відшкодування.

Outcome: approved