Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-12 00:00:00

29.09.2021 р. [PERSON] (далі-позивач, [PERSON] ) через свого представника адвоката Поддимая А.Б. звернувся із позовом до [PERSON] (далі відповідач, [PERSON] ) про стягнення грошових коштів за договором позики. В обґрунтування позову зазначає, що 13.04.2018 р. між позивачем та відповідачем укладено договір позики (далі Договір). Відповідно до п.1.1. договору, [PERSON] (Позикодавець) передав у власність [PERSON] (Позичальник) грошові кошти у розмірі 6496587,50 грн., що еквівалентно 250000,00 доларів США, згідно офіційного курсу НБУ на день укладення договору, тобто станом на 13.04.2018 р. Відповідно до п.3.1. Договору, Позикодавець засвідчив, що до моменту підписання Договору передав готівкою суму позики Позичальнику, позичальник, в свою чергу, із зазначеним погодився шляхом підписання вказаного Договору. Сторони в п. 4.1. Договору погодили строк повернення позики, який визначили до 31.12.2019 р. Тож під час укладення договору сторони погодили всі істотні умови, що передбачені цивільним законодавством для договору позики. Договір укладався із дотриманням форми, що встановлена Цивільним кодексом України. Таким чином, договір позики від 13.04.2018 р. від [PERSON] та [PERSON] є укладеним, а факт передання грошових коштів підтверджений письмово з викладенням у п. 3.1.1 Договору. За таких обставин [PERSON] просив суд стягнути з [PERSON] суму грошових коштів у розмірі 6678800,00 грн. (т.1. а.с. 31-36). 17.08.2022 р. до канцелярії суду надійшов відзив [PERSON] , поданий його представником адвокатом Марків Н.В., в якому відповідач зазначає, що договір позики між сторонами не укладався і він не отримував кошти. Договір позики є реальним і вважається укладеним з моменту передачі грошей, тому в даному випадку недостатньо, щоб сторони просто домовились щодо договору, а важливо, щоб при цьому відбулась фактична передача грошових коштів і тільки після цього у сторін виникають взаємні права та обов`язки за договором. В цьому випадку розписка чи будь-який інший документ, який би підтверджував факт передачі коштів відсутній. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Крім того, первинних фінансових документів, що підтверджують реальність його виконання не надано. Враховуючи, що згоду на укладення договору позики відповідач не надав, його не підписував та кошти не отримував зазначений договір має бути визнаний недійсним. Тому позивачем не доведено існування заборгованості відповідача, в матеріалах справи відсутні належні докази щодо існування договору позики і передачі коштів, а відтак позовні вимоги є необґрунтованими (т.1, а.с.81-83). 18.10.2022\~р.\~до канцелярії\~суду надійшло\~клопотання адвоката\~Марків Н.В.\~про відкликання\~відзиву від\~17.08.2022\~р. (т.1, а.с.99-100). 25.04.2023 р.\~на адресу суду від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, мотивована наступним. У провадженні Васильківського міськрайонного суду Київської області перебуває дана цивільна справа, де позивач просить стягнути з відповідача суму грошових коштів у розмірі 6678800,00 грн. Так, 13.08.2018 р. між сторонами було укладено договір позики, за яким позивач передав у власність відповідачу грошові кошти урозмірі 6496587,50 коп., що еквівалентно 250000 доларів США, згідно офіційного курсу НБУ на день укладення договору. Відповідно до п. 4.1. Договору, сторони погодили строк повернення позики 31.12.2019 р. Але станом на 25.04.2023 р. відповідач так і не повернув позивачу грошові кошти, які отримав (т.1, а.с.204-206). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01.12.2023 р. заяву прийнято до розгляду у даній цивільній справі, постановлено в подальшому розгляд справи здійснювати з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог (т.3, а.с.72-74). 19.05.2023 р. до канцелярії суду надійшов зустрічний позов [PERSON] , поданий його представником адвокатом Ковальчуком В.В., в якому він посилається на те, що дійсні наміри сторін за Договором позики не були направлені на передачу та отримання грошових коштів у позику, кошти за таким Договором не передавались, мало місце приховування справжніх намірів сторін. Так, 13.04.2018 р. між [PERSON] (Сторона 1) та [PERSON] (Сторона 2) був підписаний Меморандум про співпрацю і партнерство (далі - Меморандум). Кінцевою метою укладання Меморандуму є бажання набути у власність [PERSON] 50% корпоративних прав ТОВ «Агро Дніпро». Із зустрічним позовом подано заяву про поновлення процесуального строку для звернення із зустрічним позовом (т.2, а.с.1-10, а.с.12-13). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02.06.2024 р. зустрічний позов\~ [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики від 13.04.2018 р. недійсним, повернуто заявнику (т.2, а.с.27-30). 21.11.2023 р. до канцелярії суду надійшов зустрічний позов [PERSON] , поданий його представником адвокатом Ковальчуком В.В., який ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12.02.2024 р. був залишений без руху (т.3, а.с.15-24, а.с. 104-105). 01.12.2023 р. до канцелярії суду надійшли письмові пояснення [PERSON] , подані його представником адвокатом Ковальчуком В.В., мотивовані наступним. На підставі того, що дійсні наміри сторін за Договором позики не були направлені на передачу грошових коштів у позику, кошти за таким договором не передавалися. Так, 13.04.2018 р. між [PERSON] (Сторона 1) та [PERSON] (Сторона 2) був підписаний меморандум про співпрацю і партнерство (далі - Меморандум). Кінцевою метою укладання Меморандуму є бажання набути у власність [PERSON] 50% корпоративних прав ТОВ «Агро Дніпро». Відповідно до п.3 Меморандуму, сторони засвідчують, що на момент підписання цього Меморандуму, Сторона 1 отримала від Сторони 2 грошові кошти у розмірі 250000 Доларів США. За таких обставин, просив відмовити позивачу у задоволені позову повністю (т.3, а.с.42-49). 15.01.2024 р. до канцелярії суду надійшов відзив на заяву про збільшення розміру позовних вимог [PERSON] , подані його представником адвокатом Ковальчуком В.В., де представник просить відмовити позивачу у задоволені позову повністю (т.3, а.с.81-82). 27.02.2024 р. до канцелярії суду надійшов уточнений зустрічний позов [PERSON] , поданий його представником адвокатом Ковальчуком В.В., на виконання вимог ухвали суду від 12.02.2024 р. Зустрічний позов мотивований тим, що [PERSON] намагається стягнути з [PERSON] за фіктивним Договором позики від 13.04.2018 р. 9142150,00 грн., які не передавались за Договором позики. Отже, Договір позики є фіктивним правочином, оскільки укладався без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, а лише з метою «гарантії» виконання [PERSON] та власником часток в статутному капіталі ТОВ «Агро-Днвпро», і мав бути розірваний після відчуження часток у статутному капіталі ТОВ «Агро-Дніпро» на користь [PERSON] . За таких обставин просив суд, визнати Договір позики, укладений 13.04.2018 р. між [PERSON] та [PERSON] , недійсним (т.3, а.с.139-150). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27.02.2024 р. прийнято зустрічний позов, вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом (т.3, а.с.156-157). 14.03.2024 р. [PERSON] через канцелярію суду відзив на зустрічний позов, в якому просив відмовити у задоволенні вимог за зустрічним позовом (т.4, а.с.1-7). 26.03.2024 р. до канцелярії суду надійшла відповідь на відзив на зустрічний позов [PERSON] , поданий його представником адвокатом Ковальчуком В.В., в якому представник просив суд задовольнити вимоги зустрічного позову (т.4, а.с.24-28). 29.03.2024 р. через систему «Електронний суд» до канцелярії суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, подані представником позивача [PERSON] адвокатом Федоренко А.А., де представник просив відмовити у задоволенні зустрічного позову (т.4, а.с.48-53). 05.04.2024 р., 09.04.2024 р. від третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача за зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] , директора ТОВ «Агро-Дніпро» Гордієнка О.П. надійшли пояснення, мотивовані наступним. [PERSON] , [PERSON] належить по 25% у статутному капіталі ТОВ «Агро-Дніпро», вони виявили бажання продати їх, тому [PERSON] здійснював пошук покупця та здійснював переговори щодо продажу. В свою чергу, [PERSON] після ознайомлення з виробничою базою та фінансово-господарською документацією ТОВ «Агро-Дніпро», виявив бажання придбати частки за 750000,00 доларів США кожну. Відповідно, для врегулювання питань по здійсненню купівлі [PERSON] часток у статутному капіталі ТОВ «Агро-Дніпро», 13.04.2018 р. між [PERSON] та [PERSON] був підписаний Меморандум про співпрацю і партнерство. Кінцевою метою укладання Меморандуму є бажання [PERSON] набути у власність 50% корпоративних прав ТОВ «Агро-Дніпро». В подальшому, з метою виконання Меморандуму 14.04.2018 р. між [PERSON] та [PERSON] підписано Договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Агро-Дніпро». Крім того, з метою надання гарантій [PERSON] , що частка в статутному капіталі ТОВ «Агро-Дніпро» у розмірі 50% буде продана саме йому, на його вимогу було підписано Договір застави корпоративних прав від 13.04.2018 р., відповідно до якого [PERSON] в заставу передано частку в розмірі 50% в статутному капіталі ТОВ «Агро-Дніпро», а саме: частка в розмірі 25%, яка належить [PERSON] та частка в розмірі 25%, яка належить [PERSON] . Також з метою фіксування вартості 50% частки в статутному капіталі ТОВ «Агро-Дніпро», навіть, в договорі застави корпоративних прав від 13.04.2018 р. була визначена її вартість, як предмета застави в розмірі 38979525,00 грн., що на дату укладання Договру застави корпоративних прав є еквівалентною сумі вартості цієї частки в розмірі 1500000,00 доларів США, визначеної в Меморандумі та відповідно до Договорів купівлі-продажу часток в статутному капіталі ТОВ «Агро-Дніпро». Підписані правочини та всі дії в сукупності, були направлені виключно на набуття [PERSON] у власність 50% частки в статутному капіталі ТОВ «Агро-Дніпро». В свою чергу, як зазначено у зустрічному позові, саме [PERSON] не було дотримано умов Меморандуму, Договорів купівлі-продажу часток в статутному капіталі ТОВ «Агро-Дніпро» та загальних умов співпраці. Тому Договір позики є фіктивним правочином, оскільки укладався без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, а лише з метою «гарантії» виконання [PERSON] та власниками часток в статутному капіталі ТОВ «Агро-Дніпро» перед [PERSON] і мав бути розірваний після відчуження часток у статутному капіталі ТОВ «Агро-Дніпро». За таких обставин, просили суд задовольнити зустрічний позов у повному обсязі (т.4, а.с.73-75, а.с. 90-92, а.с.106-108). 19.04.2024 р. через систему «Електронний суд» до канцелярії суду надійшли додаткові пояснення у справі, подані представником позивача [PERSON] адвокатом Федоренко А.А., де представник просив відмовити у задоволенні зустрічного позову (т.4, а.с.122-127). У судовому засіданні представник позивач за первісним позовом [PERSON] підтримала вимоги первісного позову з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила задовольнити вимоги в повному обсязі. В задоволенні зустрічного позову просила відмовити. У судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом [PERSON] у задоволенні первісного позову просив відмовити та задовольнити вимоги зустрічного позову в повному обсязі. 13.06.2024 р. від третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача за зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] , директора ТОВ «Агро-Дніпро» Гордієнка О.П. надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, приходить до наступних висновків. Згідно до ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено наступне. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За правилами ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Обставини справи, відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом достовірно встановлено, що 13.04.2018 р. між позивачем та відповідачем укладено договір позики (далі Договір). Відповідно до п.1.1. договору, [PERSON] (Позикодавець) передав у власність [PERSON] (Позичальник) грошові кошти у розмірі, встановленому Договором, а позичальник зобов`язується повернути їх Позикодавцю. Відповідно п. 2.1. Договору, Сума позики за Договором становить 6496587,50 грн., що еквівалентно 250000,00 доларів США, згідно офіційного курсу НБУ на день укладення договору, тобто станом на 13.04.2018 р. Відповідно п.3.1. Договору, Позикодавець засвідчив, що до моменту підписання Договору передав готівкою суму позики Позичальнику. Сторони в п. 4.1. Договору погодили строк повернення позики, який визначили до 31.12.2019 р. Відповідно п.4.1. Договору, Строк повернення позики становить до 31.12.2019 р. Відповідно п.п.5.1.-5.4 Договору, Позичальник зобов`язаний повернути суму позики (або неповернену її частину в разі дострокового погашення частини позики) в останній день строку, встановленого в п. 4.1. цього Договору. Сума позики підлягає поверненню шляхом передачі її готівкою Позикодавцю. Днем повернення позики (її частини) вважається день отримання суми позики (її частини) Позикодавцем. У будь-який момент суму позики (її частину) може бути достроково поверненню Позичальником у порядку, передбаченому п.5.2 Договору. Відповідно п.6.1. Договору, цей Договір набуває чинності з моменту надання Позикодавцем суми позики позичальнику та діє до повного виконання Позичальником своїх зобов`язань. Відповідно п.6.4. Договору, цей Договір складений при повному розумінні Сторонами його умов та термінології українською мовою у двох автентичних примірниках, які мають однакову юридичну силу, - по одному для кожної із сторін (т.1, а.с.106). В судовому засіданні встановлено, що 13.04.2018 р. між [PERSON] (діяв від імені [PERSON] та [PERSON] , які є власниками часток в статутному капіталі ТОВ «Агро-Дніпро») «Заставодавець» та [PERSON] «Заставодержатель» укладено договір застави корпоративних прав, відповідно до якого в заставу передано корпоративні права ТОВ «Агро-Дніпро», а саме 50% в статутному капіталі Товариства (частка у розмірі 25% яка належить [PERSON] та частка у розмірі 25% яка належить [PERSON] ) (далі Договір застави). Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левчук І.І., зареєстрований в реєстрі за №568. Відповідно до п.1.1. Договору застави, цим Договором забезпечується виконання Позичальником [PERSON] зобов`язань перед «Заставодержателем», що виникають із Договору позики від 13.04.2018 р. (надалі договір позики) та інших договорів, які укладені та/або будуть уколені на підставі договору позики, і є та/або будуть її невід`ємною частиною, за умовами яких [PERSON] зобов`язується перед «Заставодержателем» повернути позику в розмірі 6496587,50 грн., що еквівалентно 250000,00 доларів США, згідно офіційного курсу НБУ на день укладення договору. Відповідно до п.1.3. Договору застави, в забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за договором позики «Заставодержатель» передає в заставу корпоративні права ТОВ «Агро-Дніпро», надалі у тексті іменується Товариство, а саме 50% (п`ятдесят відсотків) часток статутного капіталу (фонду) цього товариства, що складає 50/100 частини товариства (надалі корпоративні права або предмет застави). Частка в статутному капіталі ТОВ «Агро-Дніпро» належить «Заставодавцю» в рівних частках кожному по 25% частини статутного капіталу. Відповідно до п. 1.4. Договору застави, сторони домовились, що оціночна вартість предмета застави становить 38979525,00 (тридцять вісім мільйонів дев`ятсот сімдесят дев`ять тисяч п`ятсот двадцять п`ять) гривень 00 копійок (т.1, а.с.107). Відповідно до Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна за 13.04.2018 р. за №55411705, приватним нотаріусом Левчук І.І. внесено реєстраційний запис про заставу рухомого майна на підставі Договору застави корпоративних прав, внесеного до реєстру за № 568 від 13.04.2018 р. Об`єкт обтяження: корпоративні права ТОВ «Агро-Дніпро», а саме 50% (п`ятдесят відсотків) часток статутного капіталу (фонду) цього товариства, що складає 50/100 частини товариства. Відомості про обмеження відчуження: заборонено відчужувати. Обтяжувач: [PERSON] . Боржник: [PERSON] майнові поручителі [PERSON] , [PERSON] (т.1, а.с.147). В судовому\~засіданні встановлено,\~що 13.04.2018\~р.\~між [PERSON] \~(Сторона\~1)\~ та\~ [PERSON] \~(Сторона\~2) підписаний Меморандум про співпрацю і партнерство (далі - Меморандум). Відповідно до п. 1 Меморандуму, з метою забезпечення досягнення кінцевої мені цього Меморандуму, Сторона 1 зобов`язується: 1.1.До моменту закінчення терміну реалізації цього Меморандуму, документально оформити право користування ТОВ «Арго Дніпро» землею площею 1000 та. 1.2.Додатково, окрім землі площею 1000 га, що вказана в п.1.1. цього Меморандуму, забезпечити можливість користування ТОВ «Арго Дніпро» землею площею 500 га. 1.3.У строк до 31.12.2018 р. документально оформити право власності на земельні ділянки загальною площею 29 га, на яких розташовані будівлі та споруди належні ТОВ «Арго Дніпро». 1.4.Забезпечити можливість збору врожаю на фактично засіяних (оброблених) Стороною 2 землях. 1.5.Забезпечити відсутність кредиторської та дебіторської заборгованості в ТОВ «Арго Дніпро» на момент переходу прав на корпоративні права, яка виникла у зв`язку із діяльністю Сторони 1 без участі Сторони 2. 1.6.Забезпечити врегулювання можливих спорів із контролюючими державними органами, які виникли у зв`язку із діяльністю ТОВ «Арго Дніпро» до моменту переходу прав на корпоративні права за участю Сторони 1 без участі Сторони 2. Відповідно до п. 2 Меморандуму, з метою забезпечення досягнення кінцевої мені цього Меморандуму Сторона 2 зобов`язується: 2.1.Оплатити повну вартість 50% корпоративних прав ТОВ «Арго Дніпро», яка за домовленістю Сторін складає 1 500 000 Доларів США та оплачується Стороною 2 протягом 2018-2019 років на наступних умовах: 2.1.1. \~ \~ \~ \~ не пізніше ніж до 31.05.2018 р. - 100 000 Доларів США; 2.1.2. \~ \~ \~ \~ не пізніше ніж до 30.06.2018 р. - 200 000 Доларів США; 2.1.3. \~ \~ \~ \~ не пізніше ніж до 15.11.2018 р. - 100 000 Доларів США; 2.1.4. \~ \~ \~ \~ не пізніше ніж до 15.12.2018 р. - 100 000 Доларів США; 2.1.5. \~ \~ \~ \~ строки проведення розрахунків у 2019 році залишкової суми в розмірі 750 000 Доларів США погоджуються Сторонами за результатами співпраці в 2018 р. Відповідно до п. З Меморандуму, Сторони засвідчують, що па момент підписання цього Меморандуму, Сторона 1 отримала від Сторони 2 грошові кошти у розмірі 250 000 Доларів США. Відповідно до п. 3 Меморандуму, Сторони засвідчують, що на момент підписання Меморандума, сторона 1 отримала від Сторони 2 грошові кошти у розмірі 250000 Доларів США. Відповідно до п. 6 Меморандуму, з моменту підписання цього Меморандуму Сторона 1 забезпечує Стороні 2 можливість використовувати матеріально-технічні ресурси ТОВ «Агро Дніпро». Відповідно до п. 7 Меморандуму, після повної та своєчасної оплати Стороною 2 вартості 50 % корпоративних прав ТОВ «Агро Дніпро», сторона 1 забезпечує переоформлення 50% корпоративних прав ТОВ «Агро Дніпро» на Сторону 2 (шляхом виходу старих учасників зі складу та входу нового учасника або іншим чином погодженим Сторонами). Відповідно до п. 8 Меморандуму, з метою реалізації цього Меморандуму Сторони за домовленістю можуть укладати різні договори, вчиняти різні правочини. Відповідно до п. 10 Меморандуму, термін реалізації цього Меморандуму до 31.12.2019 р. (т.3, а.с.27-28). Відповідно до статей 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, закон не вимагає обов`язкового нотаріального посвідчення договору позики, проте за домовленістю сторін чи на вимогу однієї зі сторін такий договір може бути нотаріально посвідчений (частина четверта статті 209 ЦК України). Виходячи з цього, для визначення факту укладення договору позики, нотаріальна форма договору не є визначальною. Відповідно до частини четвертої статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Однак, це положення Кодексу не застосовується до тих правовідносин, що регулюються спеціальним законодавством. Згідно зі статтею 54 Закону України «Про нотаріат» нотаріальному посвідченню підлягають правочини, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму, а за бажанням сторін - будь-які інші правочини, в тому числі, будь-які договори. Відповідно до частини другої статті 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Саме такий момент встановлений для договорів позики (стаття 1046 ЦК України). Системне тлумачення частини четвертої статті 639, частини другої статті 640 та частини другої статті 1046 ЦК України свідчить про те, що нотаріально посвідчений договір позики слід вважати укладеним лише у випадку, якщо такий договір позики засвідчує факт передання грошових коштів (речей). Нотаріальної ж форми договору позики не достатньо для того, щоб вважати такий договір укладеним. Отже, приписи частини четвертої статті 639 ЦК України щодо форми договору не є домінуючими і такими, що мають більш вищу юридичну силу, ніж норми частини другої статті 640 та статті 1046 ЦК України щодо моменту укладення договору позики (моменту передачі грошових коштів). Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди, з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі частинами першою та другою статті 1050 ЦК України щодо наслідків порушення договору позичальником, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Отже, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. У разі встановлення отримання позичальником меншої кількості грошей або речей, ніж вказано в договорі, вважається, що договір був укладений на фактично одержану ним кількість грошей або речей. Законодавством визначено, що момент переходу права власності на предмет позики залежить від того, що саме передається позичальникові за договором. Право власності на готівкові грошові кошти виникає у позичальника в момент фактичної передачі йому таких коштів позикодавцем. Відповідно до статті 1052 ЦК України у разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов`язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 193 ЦК України види майна, що вважаються валютними цінностями, та порядок вчинення правочинів з ними встановлюються законом. Згідно ч. 1,2 ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 р. по справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Відповідно до ч. 1 ч. 3 ч. 5 ст. 203 ЦК України, 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ч. 2 ст. 234 ІДК України, Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно для приховування справжніх намірів учасників правочину. Сторони за договором позики мали свідомий намір не виконувати зобов`язання за договором позики. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 р. у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), Постанова Верховного Суду від 27 квітня 2020 р. по справі № 362/5764/17 (провадження № 61-3849св19). Тобто, підписуючи договір позики, його сторони не бажали виникнення, зміни, припинення цивільних прав та обов`язків, волевиявлення обох сторін такого правочину не збігається з їх внутрішньою волею. Факт підписання сторонами тексту договору позики, навіть при зазначенні в ньому про отримання позичальником суми позики, не є беззаперечним свідченням переданням коштів за таким договором, якщо є інші вагомі докази (меморандум, договори купівлі- продажу), що свідчить, що гроші насправді мали місце правочини іншої правової природи. Як вбачається із пояснень третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача за зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] , директора ТОВ «Агро-Дніпро» Гордієнка О.П., що [PERSON] , [PERSON] належить по 25% у статутному капіталі ТОВ «Агро-Дніпро», вони виявили бажання продати їх, тому [PERSON] здійснював пошук покупця та здійснював переговори щодо продажу. В свою чергу, [PERSON] після ознайомлення з виробничою базою та фінансово-господарською документацією ТОВ «Агро-Дніпро» виявив бажання придбати частки за 750000,00 доларів США кожну. Відповідно, для врегулювання питань по здійсненню купівлі [PERSON] часток у статутному капіталі ТОВ «Агро-Дніпро» 13.04.2018 р. між [PERSON] та [PERSON] був підписаний Меморандум про співпрацю і партнерство. Кінцевою метою укладання Меморандуму є бажання [PERSON] набути у власність 50% корпоративних прав ТОВ «Агро-Дніпро». В подальшому, з метою виконання Меморандуму 14.04.2018 р. між [PERSON] та [PERSON] підписано Договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Агро-Дніпро». Крім того, з метою надання гарантій [PERSON] , що частка в статутному капіталі ТОВ «Агро-Дніпро» у розмірі 50% буде продана саме йому, на його вимогу було підписано Договір застави корпоративних прав від 13.04.2018 р., відповідно до якого [PERSON] в заставу передано частку в розмірі 50% в статутному капіталі ТОВ «Агро-Дніпро», а саме: частка в розмірі 25%, яка належить [PERSON] та частка в розмірі 25%, яка належить [PERSON] . Також з метою фіксування вартості 50% частки в статутному капіталі ТОВ «Агро-Дніпро», навіть в договорі застави корпоративних прав від 13.04.2018 р. була визначена її вартість, як предмета застави в розмірі 38979525,00 грн., що на дату укладання Договору застави корпоративних прав є еквівалентною сумі вартості цієї частки в розмірі 1500000,00 доларів США, визначеної в Меморандумі та відповідно до Договорів купівлі-продажу часток в статутному капіталі ТОВ «Агро-Дніпро». Підписані правочини та всі дії в сукупності, були направлені виключно на набуття [PERSON] у власність 50% частки в статутному капіталі ТОВ «Агро-Дніпро». В свою чергу, як зазначено у зустрічному позові, саме [PERSON] не було дотримано умов Меморандуму, Договорів купівлі-продажу часток в статутному капіталі ТОВ «Агро-Дніпро» та загальних умов співпраці. Тому Договір позики є фіктивним правочином, оскільки укладався без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, а лише з метою «гарантії» виконання [PERSON] та власниками часток в статутному капіталі ТОВ «Агро-Дніпро» перед [PERSON] і мав бути розірваний після відчуження часток у статутному капіталі ТОВ «Агро-Дніпро». За таких обставин, просили суд задовольнити зустрічний позов у повному обсязі (т.4, а.с.73-75, а.с. 90-92, а.с.106-108). З урахуванням того, що вартість предмета застави в розмірі 38979525,00 гри. на дату укладання договору застави корпоративних прав є еквівалентною сумі вартості корпоративних прав ТОВ «Агро-Дніпро» в розмірі 1500000,00 доларів США визначеної в Меморандумі та відповідно до Договорів купівлі - продажу часток в статутному капіталі ГОВ «Агро-Дніпро, згідно офіційного курсу НБУ (25,98635 грн. за 1 долар США) на день укладення Договору застави корпоративних прав, суд приходить до наступного висновку. Меморандум про співпрацю і партнерство від 13.04.2018 р., Договір позики від 13.04.2018 р., Договір застави корпоративних прав від 13.04.2018 р., Договори купівлі-продажу часток в статутному капіталі ТОВ «Агро-Дніпро від 14.04.2018 \~ \~ \~ \~р в сукупності вчинені з метою купівлі-продажу часток в статутному капіталі ТОВ «Агро-Дніпро». В судовому засіданні знайшли своє підтвердження, що Договір позики є фіктивним правочином, оскільки укладався без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, а лише з метою «гарантії» виконання [PERSON] та власниками часток в статутному капіталі ГОВ «Агро-Дніпро», і мав бути розірваний після відчуження часток у статутному капіталі ТОВ «Агро-Днінро» на користь [PERSON] , тобто всі договори були спрямовані виключно на набуття [PERSON] у власність часток у статутному капіталі ТОВ «Агро-Дніпро». Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частинами другою, третьою статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Доказування у цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, суд встановивши наявність у матеріалах справи належних доказів, що сторони не намагалися досягти правового результату у спірних правовідносинах та не реалізували свої права, що виникли в результаті укладення оспорюваного правочину договору позики, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову, одночасно задовольняючи вимоги за зустрічним позовом. Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved