Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-23 00:00:00

У липні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ «Універсал Банк», у якому просив визнати недійсним договір про надання банківських «Monobank» від 16.11.2019 року укладений між АТ «Універсал Банк» (Monobank) та [PERSON] . Позовні вимоги [PERSON] обґрунтував тим, що після дзвінка співробітника Monobank дізнався про наявність договору про надання банківських послуг «Monobank» від 16.11.2019 року та заборгованості за даним договором, не дивлячись на те, що даний договір він не укладав. З наміром з`ясувати дану ситуацію та вирішити це питання позивач звернувся до Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві з написанням заяви про вчинення злочину. Про що, 02.11.2021 року були внесені данні в єдиний реєстр досудових розслідувань та відкрите кримінальне провадження за фактом вчинення злочину по ч. 1 ст. 358 КК України. На сьогодні ведеться досудове розслідування, в межах якого вдалося дізнатися наступні факти: під час того, як позивач загубив паспорт, певна особа знайшовши його замінила його на ID паспорт; в даному ID паспорті були вказані усі дані позивача, однак фото було іншої особи, саме тієї, хто взяв кредит; після отримання паспорту дана особа уклала договір про надання банківських послуг в Monobank; після втрати паспорта позивач звернувся до компетентних органів для отримання нового, в той час йому повідомили про те, що ID паспорт по його особистим даним вже видано; по даному факту позивачем було ініційовано перевірку на встановлення неправомірних дій та видачу паспорту шахраю; за результатами перевірки винесено рішення про те, що інша особа скориставшись даними позивача отримала паспорт; 23.01.2023 року позивачу було видано ID паспорт з усіма вірними даними та його фото, а документи видані з порушенням скасовані. Таким чином, позивач вказує, що під час укладення договору про надання банківських послуг «Monobank» від 16.11.2019 року, було порушено вимоги частини 3 статті 203 ЦК У країни, тобто на момент укладення договору було відсутнє волевиявлення та внутрішня воля позивача на його укладення. З огляду на зазначене, позивач просить позов задовольнити. 08.08.2023 року представник відповідач подав відзив на позов, у якому заперечив позовні вимоги та вказував, що кредитний договір був вчинений [PERSON] самостійно, а тому ініціювання даного позову свідчить про недобросовісність останнього, метою якого є ухилення від взятих на себе зобов`язань за договором про надання банківських послуг. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позовну заяву у повному обсязі. Представник відповідача вимоги заперечив, просив відмовити у позові. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступне. Із матеріалів справи вбачається, що 16.11.2019 року між АТ «Універсал Банк» (Monobank) та від імені [PERSON] укладений договір про надання банківських «Monobank». Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Нормою ст.526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч. 3 ст. 203 ЦК України є підставою недійсності правочину. В матеріалах справи міститься відповідь Державної міграційної служби України від 08.11.2023 року, з якої вбачається, що ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області проведено службову перевірку, за результатами якої паспорт громадянина України № [NUMBER] , виданий 31.10.2019 Деснянським відділом ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області на ім?я « [PERSON] , [INFO] », визнано таким, що оформлений невстановленій особі з порушенням вимог законодавства, а отже є недійсним, підлягає вилученню, анулюванню та знищенню. Також, згідно з висновком службової перевірки ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 29.11.2022 № 104/2022, паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії [NUMBER] , виданий 21.11.2019 органом 8012 невстановленій особі на ім`я « [PERSON] , [INFO] » визнано таким, що оформлений з порушенням вимог законодавства, отже недійсним та таким, що підлягає вилученню, анулюванню та знищенню. Відомості про недійсні паспорти громадянина України № [NUMBER] та громадянина України для виїзду за кордон серії [NUMBER] внесено до бази даних Єдиного державного демографічного реєстру, про недійсний паспорт громадянина України № [NUMBER] поінформовано Аміністрацію Держприкордонслужби та Національну поліцію, про недійсний паспорт громадянина України для виїзду за кордон - Адміністрацію Держприкордонслужби та Робочий апарат Українського бюро Інтерполу Національної поліції України. Таким чином, в ході розгляду справи встановлено та підтверджено наступні доводи позивача: під час того, як позивач втратив паспорт, певна особа заволодівши ним замінила його на ID паспорт; в даному ID паспорті були вказані усі дані позивача, однак фото було іншої особи, саме тієї, хто взяв кредит; після отримання паспорту дана особа уклала договір про надання банківських послуг в Monobank; після втрати паспорту позивач звернувся до компетентних органів для отримання нового, в той час йому повідомили про те, що ID паспорт за його особистими даними вже видано; по факту даного випадку позивачем було ініційовано перевірку для встановлення факту неправомірних дій та отримання паспорту шахраєм; результатами перевірки підтверджено, що дійсно, інша особа скориставшись даними позивача отримала паспорт; 23.01.2023 року позивачу було видано ID паспорт з усіма вірними даними та його фото, а попередній документ виданий 21.11.2019 року з порушенням вимог Закону анульовано. З огляду на зазначене, суд вважає, що під час укладення договору про надання банківських послуг «Monobank» від 16.11.2019 року, було порушено вимоги частини 3 статті 203 ЦК України, тобто на момент укладення договору було відсутнє волевиявлення та внутрішня воля позивача на його укладення, оскільки від імені позивача діяла інша особа. Презумпція правомірності правочину у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зазначає, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Враховуючи зазначене, надані докази, суд вважає, що наявні правові підстави для визнання недійсним кредитного договору про надання банківських «Monobank» від 16.11.2019 року, який укладений між АТ «Універсал Банк» (Monobank) та від імені [PERSON] . Положеннями ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами у цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Крім того, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, відповідач повинен подати належні та допустимі докази на спростування тих обставин, про які вказує у позовній заяві позивач, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення чи відмови у задоволенні позову. При цьому, заперечуючи проти вимог позову відповідачем не спростовано жодними належними та допустимими доказами обґрунтувань позову та висновків служби перевірки ЦМУ ДНС у м. Києві та Київській області. Відповідно до положень ст. ст. 16, 20 ЦК України передбачено право особи захистити своє порушене право шляхом звернення до суду. При цьому право на захист особа здійснює на свій розсуд. Згідно зі статтею 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Відповідно до частини першої статті 1057-1 ЦК України у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов`язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216 ЦК України та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю. При цьому, у даному випадку, суд не застосовує наслідки недійсності правочину, оскільки заяв щодо застосовування наслідків передбачених частиною першою статті 216 ЦК України, сторонами не заявлено. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 16, 37, 203, 215, 216, 225, 530, 612, 626, 1054, 1057-1 , 1185-1186 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76-81,128, 141, 247 ЦПК України,

Outcome: approved