Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-19 00:00:00

Короткий виклад позовних вимог: [PERSON] (далі - Позивач), через свого представника, адвоката Шурубора Вячеслава Ігоровича звернувся до суду з позовом до ДСП «Північна Пуща» (далі - Відповідач), про стягнення несплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку, у якому просить суд стягнути з Відповідача на свою користь заборгованість із заробітної плати у розмірі 60 743, 00 грн., середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення та витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 7 000 грн. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що Позивач перебував у трудових відносинах з ДСП «Північна Пуща» та 05.02.2024 був звільнений у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, що підтверджується записами у трудовій книжці. За час перебування Позивача у трудових правовідносинах з Відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата, у розмірі 60 743, 00 грн., що підтверджується розрахунковим листком за грудень 2023, виданим ДСП «Північна Пуща». У порушення вимог ч. 1 ст.116 КЗпП України у день звільнення Позивача 05.02.2024, Відповідач також не здійснив виплату належних йому коштів. Таким чином сума заборгованості по невиплаченій заробітній платі, яка підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача складає 60 743, 00 грн. Також, у відповідності до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, Позивач просить стягнути з Відповідача на свою користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення та витрати на правову допомогу під час підготовки позову до суду у розмірі 7 000, 00 грн. Рух справи: 01.04.2024 позовна заява надійшла до суду. 11.04.2024 на адресу суду надійшло клопотання представника Позивача про долучення до матеріалів справи квитанції про сплату судового збору. 11.04.2024 ухвалою суду відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами та призначено перше судове засідання на 01.05.2024. 29.04.2024 Відповідачем, через канцелярію суду було подано клопотання про розгляд справи без участі представника ДСП «Північна Пуща» та долучено до матеріалів справи довідку про заборгованість по невиплаченій заробітній платі [PERSON] станом на 23.04.2024 та відзив на позовну заяву. 01.05.2024 представником Позивача, через канцелярію суду було подано клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, а саме: копії адвокатського запиту від 09.04.2024, копії супровідного листа ДСП «Північна Пуща» від 17.04.2024; довідки про заробітну плату; розрахунку середнього заробітку [PERSON] ; обрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку; квитанції про направлення даного клопотання відповідачу. Розгляд справи відкладено на 20.06.2024. Позиції сторін: Представник Позивача, адвокат Шурубор В.І., у позовній заяві просив розглядати справу без його участі позивача та представника, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити повністю, проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився. Скерував до суду клопотання про розгляд справи без участі свого представника. Крім того, Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В частині стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні відзив мотивованим тим, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тому підлягає зменшенню з урахуванням критеріїв розумності та справедливості. Крім того, Відповідач посилається на обставини непереборної сили (вторгнення російської федерації в Україну), в результаті чого ДСП «Північна Пуща» отримало значні збитки в особливо великих розмірах, тому першочерговим завданням для адміністрації підприємства є виплата заробітної плати працівникам. Щодо витрат на правову допомогу, Відповідач зазначає, що витрати на правничу допомогу є завищеними та не відповідають критеріям обґрунтованості та розумної необхідності. Позивач відповідь на відзив до суду не надав. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Встановлені судом обставини справи та застосовані норми права: Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом України. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Щодо заборгованості по заробітній платі. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що [PERSON] з 22.05.2019 перебував у трудових відносинах з ДСП «Північна Пуща» та на підставі наказу № 43-ос від 18.01.2024 був звільнений 05.02.2024 з посади вальника лісу 6 розряду Корогодського лісництва в зоні відчуження у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України, що підтверджується записами з трудової книжки серія [NUMBER] /а.с.6-9/. Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 115 КЗпП, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Частиною 1 статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Судом встановлено, що всупереч зазначеним вище вимогам Закону та у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань утворилась заборгованість Відповідача з виплати заробітної плати перед Позивачем. Згідно з розрахунковим листком, виданим ДСП «Північна Пуща» [PERSON] , борг за підприємством перед ним станом на кінець грудня 2023 становив 60 743,00 грн. /а.с.10/. На момент розгляду справи в суді доказів погашення заборгованості по заробітній платі [PERSON] Відповідачем не надано. Крім того, судом встановлено, що Відповідач у відзиві на позовну заяву про існування перед Позивачем заборгованості по заробітній платі не заперечує та надав до суду довідку про суму заборгованості № 176 від 23.04.2024, відповідно до якої, сума заборгованості по невиплаченій заробітній платі Відповідача перед Позивачем станом на 23.04.2024 становить 59 896, 83 грн. Таким чином, наявність заборгованості Відповідача перед Позивачем по невиплаченій заробітній платі у сумі 59 896, 83 грн. підтверджується зазначеною довідкою. У статті 55 Конституції України вказано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 2 КЗпП працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. За таких обставин, судом встановлені порушення прав та інтересів Позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення з ДСП «Північна Пуща» на його користь заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Представник Позивача у позовних вимогах просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача нараховану, але не виплачену на час звільнення заробітну плату у сумі 60 743, 00 грн., підтверджуючи зазначену суму розрахунковим листком за грудень, виданим Відповідачем /а.с.10/, проте, суд бере до уваги довідку за № 176, яка видана Відповідачем пізніше, 23.04.2024, та яка надана Відповідачем до суду, відповідно до якої, сума заборгованості по невиплаченій заробітній платі Відповідача перед Позивачем станом на 23.04.2024 становить 59 896,83 грн. Представник Позивача зазначену суму заборгованості не оспорював, відтак, суд приходить до висновку, що сума заборгованості по невиплаченій заробітній платі Відповідача перед Позивачем є безспірною та підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача в сумі 59 896,83 грн., з огляду на що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Крім вимоги про стягнення заборгованості по невиплаченій заробітній платі з Відповідача на користь Позивача, представником Позивача заявлена вимога про стягнення з Відповідача на користь Позивача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення. З приводу заявленої вимоги судом встановлено наступне. Щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні: Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Тягар доказування відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 січня 2020 року у справі №682/3060/16-ц (провадження № 61-23170сво18). Судом встановлено, що на момент розгляду справи в суді заборгованість перед Позивачем по заробітній платі не була сплачена. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховують у розмірі середнього заробітку і який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом термін винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц від 26 червня 2019 року. Згідно з долученим представником Позивача розрахунком середнього заробітку при звільненні Позивача середньоденна заробітна плата становить 945,41 грн. /а.с.48/. З наступного дня за днем звільнення (06.02.2024) до ухвалення рішення у справі (20.06.2024) пройшло 136 днів. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення по день ухвалення рішення судом, складає 128 575,76 грн. (945,41*136 кал.днів). Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У зазначеній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 у справі № 761/9584/15-ц викладено: якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Проте, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. З урахуванням встановлених обставин справи суд дійшов висновку про наявність правових підстав, передбачених статтями 116, 117 КЗпП України, для стягнення з Відповідача на користь Позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.02.2024 по день ухвалення рішення судом 20.06.2024. Проте суд вважає, що постановлений до стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку обрахований судом у розмірі 128 575,76 грн. є неспівмірним із окладом Позивача та загальною сумою боргу у розмірі 59 896,83 грн. Крім того, суд враховує доводи Відповідача, викладені у відзиві щодо значних втрат підприємства у зв`язку з початком збройної агресії російської федерації проти України та його перебування в окупації, тому стягнення такої суми коштів може унеможливити виконання Відповідачем, як роботодавцем, певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам та суттєво погіршити економічну активність Відповідача. Враховуючи зазначене, а також беручи до уваги фінансове становище Відповідача, суд приходить до висновку про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку до 30% від встановленого судом середнього заробітку, застосувавши принцип співмірності та враховуючи справедливий та розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні Позивача який слід стягнути з Відповідача на його користь становить: 38 572,73 грн. (128 575,76 грн.*30%). За таких обставин, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає частковому задоволенню. Судові витрати: Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи в тому числі належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Положеннями ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Частина 3 статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначає, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15 зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Судом встановлено, що на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу до матеріалів справи долучено договір про надання правової допомоги, укладений Позивачем 23.02.2024 з адвокатом Шурубором В.І. /а.с.12/. Згідно з додатком до зазначеного договору від 23.02.2024, сторони погодили суму гонорару (винагороди) за надання адвокатом правничої допомоги у розмірі 7 000,00 грн. /а.с.13/. Крім того, до матеріалів справи долучено акт прийому-передачі юридичних послуг до Договору про надання правової допомоги від 23.02.2024 /а.с.14/, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Шурубором В.І. /а.с.16/, попередній (орієнтовний) розрахунки суми судових витрат, які позивачі понесли і які очікують понести у зв`язку із розглядом зазначеної цивільної справи /а.с.17/ та квитанцію до прибуткового касового ордера № 07/03-24 від 07.03.2024, відповідно до якої Позивач сплатив адвокату Шурубору В.І. 7 000, 00 грн. згідно з договором про надання правової допомоги від 23.02.2024 /а.с.15/. Також до матеріалів справи долучено ордер на надання правової допомоги [PERSON] адвокатом Шурубором В.І. /а.с.18/, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката України на ім`я Шурубора В.І. /а.с.19/. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема пункту 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, пункту 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункту 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 - заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Суд, з урахуванням складності справи, спрощеного порядку її розгляду, обсягом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання таких робіт, враховуючи відзив Відповідача, в якому зазначено, що відшкодовуються лише втрати, які мають розумний розмір, з урахуванням принципу розумності та справедливості, вважає, що витрати на правову допомогу у сумі 7 000,00 грн., є не співмірними зі складністю справи та обсягом вищезазначених наданих адвокатом послуг, що є підставою для визначення витрат на правничу допомогу у розмірі 4 000, 00 грн. та які, відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягуються їх з Відповідача на користь Позивача. Таким чином, сума витрат на правничу допомогу, яка підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача становить 4 000,00 грн. Судовий збір: Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Щодо судового збору за вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати: Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено звільнення від сплати судового збору позивачів у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Таким чином за позовною вимогою про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, позивач мав б сплатити судовий збір у сумі 1 211,20 грн., однак він звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір». Оскільки ця позовна вимога задоволена судом частково тому, з Відповідача на користь держави за вказану позовну вимогу підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 194,36 грн. (1 211,20*98,61%), оскільки ця позовна вимога фактично задоволена на 98,61% (59 896, 83 грн. задоволена вимога*100/60 743,00 грн. заявлена вимога). Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні: За вказану позовну вимогу позивач сплатив судовий збір у розмірі 1 211,20 грн., що підтверджується квитанцією № 1121-9298-0577-9120 від 11.04.2024 /а.с.25/. Ця позовна вимога фактично задоволена на 30 % (38 572,73 грн. задоволена сума вимоги*100/128 575,76 грн. заявлена сума вимоги). Таким чином, з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню сума судового збору пропорційно задоволеної вимоги у розмірі: 363,36 грн. (1 211,20 грн. сума сплаченого судового збору*30%). Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше, ніж за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial