Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-12 00:00:00

В провадженні судді перебуває вказана позовна заява. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з серпня 2000 року працює на підприємстві Відповідача - Публічному акціонерному товаристві «АрселорМіттал Кривий Ріг» за професією слюсаря-ремонтника. Умови праці за цією професією, в яких позивач пропрацював більш ніж 20 років, характеризувалося наявністю шкідливих факторів, основним з яких був такий фактор як важкість праці, показники якого перевищували нормативні. З 2016 року у позивача почали виникати проблеми зі здоров`ям: періодичні болі у шийному та поперековому відділах хребта різної інтенсивності, порушення ходи, болі в плечових, ліктьових та колених суглобах, обмеження руху, заніміння кінцівок. Позивач неодноразово обстежувався у медичних закладах, де йому діагностували такі захворювання, як люмбоішіалгію, люмбалгію, радикулопатію, пері артроз та остеоартроз суглобів. Протягом 5-ти років він неодноразово проходив лікування, однак позитивних результатів досягнуто не було. Захворювання прогресували та стан його здоров`я постійно погіршувався. В жовтні 2020 року, за результатами проходження періодичного медичного огляду, позивача було визнано непридатним для роботи за професією слюсар-ремонтник, що підтверджується медичною довідкою № 819 від 29.10.2020 р. В липні 2021 року та в серпні 2022 року при проходженні періодичних медичних оглядів його також було визнано непридатним для виконання роботи за професією слюсар-ремонтника, що підтверджується медичними довідками № 668 від 08.07.2021 р. та № 568 від 01.08.2022 р. В травні 2022 року, під час обстеження в ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини», у позивача було виявлено професійне захворювання та встановлено діагноз: Радикулопатія попереково-крижова L5, S1 з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим і м`язово-тонічним синдромами, нейродистрофією у вигляді остеоартрозу у поєднанні з періартрозом колінних суглобів (ПФ другого ступеня), що підтверджується медичним висновком від 24.05.2022 року № 779. Комісією з розслідування професійного захворювання, утвореною відповідно до законодавства про охорону праці, було проведено відповідне розслідування, за результатами якого складено Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 01.07.2022 року форми П-4, затверджений 04.07.2022 року, яким встановлено, що професійне захворювання виникло внаслідок недосконалості робочого місця, на якому позивач підпадав під дію фізичного навантаження та показники важкості трудового процесу перевищували нормативні, а причиною виникнення захворювання є такий шкідливий фактор, як важкість праці. В серпні 2022 року, за результатами огляду в медико-соціальній експертній комісії (МСЕК), мені з 01.08.2022 року було встановлено втрату 40% професійної працездатності та III групу інвалідності. У зв`язку з визнанням позивача непридатним для роботи за професією слюсаря- ремонтника, з листопада 2020 року роботу за цією професією він не виконую, внаслідок чого його заробіток (дохід) суттєво знизився. Згідно розрахунку середньої заробітної плати для призначення виплат у зв`язку з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням, розмір середньомісячного заробітку за період з липня 2021 року по червень 2022 року складає 15559,10 грн., який є суттєво меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати. У зв`язку з вищезазначеним позивач вважає, що розмір його заробітку (доходу), втраченого внаслідок ушкодження здоров`я, спричиненого професійним захворюванням, має визначатися виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати. Тобто, розмір втраченого заробітку (доходу) з листопада 2020 року, коли за медичним висновком №819 від 29.10.2020 року позивач був визнаний непридатним для виконання роботи за своєю професією та з цього часу керівництвом не допускався до роботи, і по теперішній час. Таким чином, позивач вважає, що з відповідача підлягає стягненню на його користь одноразово втрачений заробіток за період з 01.11.2020 р. по 31.03.2023 р. в сумі 362400,00 грн., а починаючи з 01.04.2023\~року і\~до 01.08.2024\~року (до дати наступного огляду в МСЕК), у відповідності до ст. 1202 ЦК України, відшкодування шкоди, завданої позивачу ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання, має здійснюватися щомісячними платежами - по 13400,00\~грн. Сторони в судове засідання не викликались. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Так, у відзиві, поданому представником відповідача ПАТ «Арселор Міттал Кривий Ріг», зазначено, що позовні вимоги є необґрунтованими, базуються на неповному та невірному трактуванні механізму відшкодування шкоди встановленого ст. 1195 ЦК України, оскільки відшкодування завданої шкоди в наслідок професійного захворювання, яка була заподіяна страховій особі в порядку обов`язкового страхування (в розумінні ст. 999 ЦК України) підлягає відшкодуванню такій особі за правилами встановленими законодавством України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Відшкодування щомісячної страхової виплати втраченої заробітної плати передбачено ч. 7 ст. 30 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Позивач є страховою особою за якого відповідач як страхувальник сплачував єдиний внесок. Тому, просить суд в задоволенні позовних вимог позивача відмовити у повному обсязі. Згідно відповіді на відзив позивач заперечує щодо доводів відповідача та просить задовольнити його позовну заяву, стягнувши з відповідача на його користь одноразово втрачений заробіток за період з 01.11.2020 року по 31.03.2023 року в сумі 312610,00 грн., а починаючи з 01.04.2023\~року і\~до 01.08.2024\~року відшкодування шкоди, завданої позивачу ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання, має здійснюватися щомісячними платежами - по 7176,36 грн. Суд, дослідивши у повному обсязі докази, документи та матеріали, що маютьсяу справі та надані сторонами, у т.ч- саму позовну заяву та заяви по суті справи, доходить до наступних висновків: Як вбачається з матеріалів справи, самі по собі факти перебування у трудових відносинах позивача з відповідачем, спричинення ушкодження здоров`я позивачу у зв`язку з виконанням трудових обов`язків та призначення позивачу у зв`язку з цим страхових виплат в порядку Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» сторонами визнаються та не оспорюються, у зв`язку з чим на підставі ч.1 ст.82 ЦПК України суд не досліджує та не аналізує будь-які докази на підтвердження цих фактів та обставин. Так само, позивач не заперечує призначення і виплату йому у складі страхових виплат частини недоотриманої у зв`язку зі втратою працездатності заробітної плати, проте вважає цю страхову суму виплат такою, що не у повному обсязі відшкодовує йому втрачену заробітну плату і вважає у зв`язку з цим, що обов`язок сплачувати вказану недоотриману частину заробітної плати а також сплатити єдиноразово різницю, яка виникла з моменту встановлення ушкодження його здоров`я до моменту 31.03.2023 року необхідно покласти на відповідача. При цьому, відповідач з вказаним не погоджується та вважає, що обов`язок відшкодування шкоди у вигляді втрати заробітку покладено на органи Пенсійного фонду України. Таким чином, на переконання суду, для вирішення даного спору підлягають з`ясуванню два питання, а саме: 1)чи покладається згідно закону на відповідача обов`язок відшкодування позивачу суми втраченого заробітку понад суми встановлених страхових виплат, як у подальшому, так і за увесь час з моменту втрати працездатності? 2)якщо так то в якій сумі? Вирішуючи вказані питання, суд виходить з наступного: Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до статті 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Відповідно до статті 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Вказаним, на переконання суду, встановлюється особливий порядок відшкодування такої шкоди, що відрізняється від загального, встановленого ст.1195 ЦК України, шляхом окремого регулювання спеціальним законом даних правовідносин. Згідно ч.1 ст.30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», страховими виплатами є грошові суми, які уповноважений орган управління виплачує застрахованій особі чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. Згідно п.1 ч.7 ст.30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» страхові виплати складаються із (зокрема) щомісячної страхової виплати втраченої заробітної плати (або відповідної її частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (…). Згідно ч.5 ст.41 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» страхові виплати здійснюються протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком (…). Згідно ч.6 ст.41 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», страхові виплати здійснюються протягом строку, встановленого МСЕК (…). Згідно ч.2 ст.32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» , ступінь втрати працездатності потерпілим установлюється МСЕК (…). Таким чином, аналізуючи вказані норми у їх сукупності, суд доходить до висновку, що з моменту встановлення рішенням МСЕК ступеню втрати професійної працездатності потерпілим обов`язок відшкодування шкоди, заподіяної втратою працездатності внаслідок професійного захворювання, у тому числі втраченого заробітку, спеціальним законодавством України (в розумінні ст.173 КЗпП України)покладається на органи Пенсійного фонду України, і, отже, не може бути покладений на відповідача, у зв`язку з чим позовні вимоги у даній частині не підлягають задоволенню. При цьому, тим же спеціальним законодавством України (в розумінні ст.173 КЗпП України) не передбачено ніяких обов`язків для Пенсійного фонду України відшкодовувати шкоду у період з моменту встановлення такої втрати працездатності до початку виплати страхових виплат Фондом. А тому суд доходить до висновку про необхідність застосування до вказаного періоду загальних вимог цивільного законодавства щодо відшкодування заподіяної шкоди в порядку ст.1195 ЦК України, у зв`язку з чим позовні вимоги в даній частині підлягають задоволенню. Вказана позиція співпадає з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі №6-481цс16 від 25.05.2016 року. Вирішуючи ж питання щодо суми, яка підлягає стягненню з відповідача, суд виходить з документів, наданих відповідачем на підтвердження своїх позовних вимог у тій частині, які, на думку суду, підлягають задоволенню, оскільки жоден з цих документів чи доказів відповідачем спростовано не було. Так, як це зазначено в позові та підтверджено медичним висновком лікарсько-експертної комісії (а.с.16), наявність професійного захворювання у позивача встановлено 24.05.2022 року, а ступінь втрати працездатності встановлено згідно довідки МСЕК №122191 від 09.08.2022 року (а.с.25). Таким чином, суд доходить до висновку, що обов`язок Пенсійного фонду України відшкодовувати позивачу (зокрема) шкоду, пов`язану з втратою заробітку (передбачений спеціальним законодавством України в розумінні ст.173 КЗпП України ) виник у Пенсійного фонду України з 09.08.2022 року. Таким чином, з моменту встановлення професійного характеру захворювання позивача (тобто з 24.05.2022 року ) до моменту встановлення його ступеню втрати професійної працездатності (до 09.08.2022 року) обов`язок відшкодування шкоди, заподіяної такою втратою працездатності, у т.ч.- щодо недоотриманого заробітку слід покласти на відповідача. При цьому суд відхиляє доводи позивача, що початком такого періоду слід вважати визнання його непридатним до роботи за спеціальністю у жовтні 2020 року, оскільки наданими позивачем довідками про проходження попереднього (періодичного) медичного огляду працівника (а.с.14,15,24) не встановлюється той факт, що непридатність позивача до подальшого виконання професійних обов`язків викликана саме професійним, а не будь-яким іншим, захворюванням. Сам же факт того, що захворювання позивача є саме професійним, встановлено, як зазначено вище, медичним висновком лікарсько-експертної комісії 24.05.2022 року. Як видно з таблиць і розрахунків самого ж позивача, які наведено у позові, відповіді на відзив та відповідачем жодним чином не оспорено, сума, яка підлягає відшкодуванню за травень, червень, липень та серпень 2022 року, складає 45 776,36 грн. Наведені розрахунки та фактичні дані, використані позивачем про їх здійсненні, суд вважає правильними. За таких обставин суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 45 776,36 грн. в рахунок часткового відшкодування втраченого заробітку, пов`язаного з втратою працездатності, викликаною професійним захворюванням. Відповідно до ст.141\~ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. За вказаних обставин суд доходить до висновку, що з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1073,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial