Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-16 00:00:00

20 березня 2024 року [PERSON] звернулася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що 07 грудня 2020 року приблизно о 07:50 годин водій [PERSON] , керуючи автомобілем «Dawoo Lanos», д.н.з. [NUMBER] , рухаючись по вул. Сучкова у м. Новомосковську Дніпропетровської області зі сторони вул. Плеханова в напрямку вул. Гетьманської, в районі будинку 41Г допустив наїзд на велосипед під керуванням [PERSON] . В результаті дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] отримав тілесні ушкодження та був госпіталізований до медичного закладу, де [INFO] помер. Відповідальність водія транспортного засобу «Dawoo Lanos», д.н.з. [NUMBER] на дату вчинення дорожньо-транспортної пригоди застрахована у відповідності до полісу №18012112 у ТзДВ\~«СК\~«Альфа-Гарант». 04 червня 2021 року на адресу ТзДВ\~«СК\~«Альфа-Гарант» було надіслано заяву про виплату страхового відшкодування в інтересах сина загиблого [PERSON] та матері загиблого [PERSON] . Загальна сума страхування з урахуванням встановленого ліміту страхового відшкодування складає 260 000 грн, з яких: 60\~000,00 грн. - моральна шкода; 180\~000,00 грн. - відшкодування на утримання; 24\~905,00 грн. - витрати на поховання. 19 липня 2021 року на адресу ТзДВ\~«СК\~«Альфа-Гарант» було направлено заяву про долучення документів, якою до матеріалів страхової справи долучено довідку про доходи загиблого та інші документи, необхідні для прийняття рішення у страховій справі. 25 серпня 2021 року на адресу відповідача направлено заяву про долучення документів, якою надано довідку про склад сім`ї загиблого. За результатом розгляду страхової справи, відповідно до листа ТзДВ\~«СК\~«Альфа-Гарант», 07 жовтня 2021 року прийнято рішення та проведено часткову виплату страхового відшкодування, а саме: виплачено 84 905,00 грн. з яких: на відшкодування моральної шкоди - 60 000,00 грн, витрати на поховання - 24\~905,00 грн. 22 жовтня 2021 року, з метою встановлення причин виплати страхового відшкодування не у повному розмірі, на адресу ТзДВ\~«СК\~«Альфа-Гарант» направлено запит про надання розрахунку виплат. Листом від 17 листопада 2021 року ТзДВ\~«СК\~«Альфа-Гарант» повідомлено розрахунок виплати страхового відшкодування на користь заявників, проте не надано інформації щодо підстав невиплати сум страхового відшкодування утриманцям. З рішенням відповідача позивач не погодилася та звернулася до суду з позовом до ТзДВ\~«СК\~«Альфа-Гарант» про відшкодування шкоди та стягнення суми страхового відшкодування. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду від 16 жовтня 2023 року у справі № 183/2520/22 у задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено в повному обсязі. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 січня 2024 року рішення Новомосковського міськрайонного суду від 16 жовтня 2023 року було скасоване та ухвалене нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» про стягнення сум страхового відшкодування задоволено частково, стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь [PERSON] страхове відшкодування на утримання в розмірі 175 095,00 грн.; пеню у розмірі 85 681,42 грн.; 3% річних у розмірі 7 569,86 грн. та інфляційні витрати в розмірі 54 439, 92 грн., а також витрати на правничу допомогу у розмірі 18 000,00грн. та на користь держави судовий збір у розмірі 8 069, 65 грн. Під час перегляду рішення суду першої інстанції Дніпровським апеляційним судом штрафні санкції було стягнуто за період з 07 вересня 2021 року по 14 лютого 2023 року. 21 лютого 2024 року та 22 лютого 2024 року на банківський рахунок позивача надійшли грошові кошти у розмірі 328 886,20 грн. (двома платежами по 165 641,20 грн. та 163 245,00 грн.). Позивач посилається на те, що оскільки відповідач у передбачений законом строк, а саме протягом 90 днів не виплатив їй в повному обсязі суму страхового відшкодування, вона має право вимагати від страхової компанії сплатити їй суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми згідно до приписів ст. 625 ЦК України за період з 15 лютого 2023 року по 21 лютого 2024 року. Крім того, відповідно до ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. В зв`язку з наведеним, в позовній заяві [PERSON] просила суд: - стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на її користь пеню за період з 15.02.2023 року по 21.02.2024 року включно в сумі 74 929,81 грн.; 3% річних за період з 15.02.2023 року по 21.02.2024 року включно в сумі 5 351,54 грн.; інфляційні втрати за період з151.02.2023 року по 21.02.2024 року включно в сумі 8 171,34 грн., а всього 88 452,69 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2024 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2024 року виправлено описку в ухвалі суду про відкриття провадження у справі. Представник позивача [PERSON] адвокат Скочиляс І.М. в судовому засіданні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, просила позов задовольнити, в подальшому звернулася з заявою про розгляд справи у її відсутність. Представник відповідача Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант`в судове засіданні не з`явився, у той же час звернувся до суду з відзивом, згідно якого позовні вимоги не визнав в повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, просив у позові відмовити. Зазначив, що 21.02.2024 року та 22.02.2024 року страхова компанія відповідно до постанови Дніпровського апеляційного суду від 24.01.2024 року у справі № 183/2520/22сплатила грошові кошти позивачу у розмірі 328 886,20 грн., з яких: страхове відшкодування в сумі 175 095,00 грн. та штрафні санкції (пеня, 3% річних та інфляційні втрати) в сумі 147 691,20 грн. Проте, минуло 2 місяці, позивач знову звернулася до суду з новим позовом про стягнення штрафних санкцій, нарахованих за період з 15.02.2023 року по 21.02.2024 року. Сторона відповідача вважає, що таким чином позивач намагається за рахунок страхової компанії забезпечити своє життя. Зауважив, що штрафні санкції нараховані невірно по 21.02.2024 року, в той час як повинні бути нараховані по 20.02.2024 року, оскільки днем виконання основного зобов`язання є 20.02.2024 року. Представник звертає увагу, що сума штрафних санкцій, яку просить позивач вже більша, ніж сама сума боргу 175 095,00 грн., а тому просив зменшити штрафні санкції. Крім того, до вимог про стягнення пені просив застосувати строк позовної давності. Також заперечував проти стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» витрат на правничу допомогу, які вважає завищеними та належними доказами не підтвердженими. У письмових поясненнях представник позивача посилалася на правові позиці, викладені в постановах Верховного Суду України, згідно яких позивач не позбавлена права звертатися до суду з відповідним позовом про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат за несвоєчасну виплату страхового відшкодування. Зокрема зазначила, що позивач не мала можливості звернутися до суду з новим позовом про стягнення штрафних санкцій, оскільки Дніпровським апеляційним судом переглядалося рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області в у справі № 183/2520/22 про стягнення страхового відшкодування та штрафних санкцій за період з 07.09.2021 року по 14.02.2023 року, а тому отримавши 21 лютого 2024 року та 22 лютого 2024 року грошові кошти, позивач протягом місяця скористалася своїм правом на подання нового позову про стягнення штрафних санкцій за інший період, нарахованого до повного виконання відповідачем основного зобов`язання. Зазначила, що оскільки грошові кошти надійшли на рахунок позивача 21 лютого 2024 року та 22 лютого 2024 року, днем виконання основного зобов`язання з боку відповідача є саме 22 лютого2024 року, а тому останнім днем нарахування штрафних санкцій є 21 лютого 2024 року (переддень виконання зобов`язання відповідача в повному обсязі). Щодо зменшення штрафних санкцій зазначала, що враховуючи той факт, що відповідачем протягом трьох років не виконувалося зобов`язання з виплати страхового відшкодування та те, що майновий стан останнього доволі високий, відсутні підстави для зменшення таких санкцій. Що стосується витрат на правничу допомогу, вважає їх обґрунтованим та співмірними з розглядом справи, при цьому зауважила, що вона не позбавлена права до ухвалення рішення подати відповідні докази на підтвердження понесення позивачем цих витрат. Враховуючи, що справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, сторона відповідача скористалася своїм правом на подання відзиву, у суду відсутні підстави для ухвалення заочного рішення у справі. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд 17.06.2024 року розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши надані сторонами докази, приходить до наступного. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 07 грудня 2020 року приблизно о 07:50 годин водій [PERSON] , керуючи автомобілем «Dawoo Lanos», д.н.з. [NUMBER] , рухаючись по вул. Сучкова у м. Новомосковську Дніпропетровської області зі сторони вул. Плеханова в напрямку вул. Гетьманської, в районі будинку 41Г допустив наїзд на велосипед під керуванням [PERSON] . В результаті дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] отримав тілесні ушкодження та був госпіталізований до медичного закладу, де [INFO] помер. Відповідальність водія транспортного засобу «Dawoo Lanos», д.н.з. [NUMBER] на дату вчинення дорожньо-транспортної пригоди застрахована у відповідності до полісу №18012112 у ТзДВ\~ «СК\~«Альфа-Гарант». 04 червня 2021 року на адресу ТзДВ\~«СК\~«Альфа-Гарант» було надіслано заяву про виплату страхового відшкодування в інтересах сина загиблого [PERSON] та матері загиблого [PERSON] . Загальна сума страхування з урахуванням встановленого ліміту страхового відшкодування складає 260\~000,00 грн., з яких: 60\~000,00 грн. - моральна шкода; 180\~000,00 грн. - відшкодування на утримання; 24\~905,00 грн. - витрати на поховання. Встановлено, що 19 липня 2021 року на адресу ТзДВ\~«СК\~«Альфа-Гарант» було направлено заяву про долучення документів, якою до матеріалів страхової справи долучено довідку про доходи загиблого та інші документи, необхідні для прийняття рішення у страховій справі. 25 серпня 2021 року на адресу відповідача направлено заяву про долучення документів, якою надано довідку про склад сім`ї загиблого. За результатом розгляду страхової справи, відповідно до листа ТзДВ\~«СК\~«Альфа-Гарант», 07 жовтня 2021 року прийнято рішення та проведено часткову виплату страхового відшкодування, а саме: виплачено 84 905,00 грн. з яких: на відшкодування моральної шкоди - 60 000,00 грн., витрати на поховання - 24\~905,00 грн. Листом від 17 листопада 2021 року ТзДВ\~«СК\~«Альфа-Гарант» повідомлено розрахунок виплати страхового відшкодування на користь заявників, проте не надано інформації щодо підстав невиплати сум страхового відшкодування утриманцям. Позивач [PERSON] не погодившись з рішенням відповідача, звернулася до суду з позовом до ТзДВ\~«СК\~«Альфа-Гарант» про відшкодування шкоди та стягнення суми страхового відшкодування. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду від 16 жовтня 2023 року у справі № 183/2520/22 у задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмолено в повному обсязі. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 січня 2024 року рішення Новомосковського міськрайонного суду від 16 жовтня 2023 року було скасоване та ухвалене нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» про стягнення сум страхового відшкодування задоволено частково, стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь [PERSON] страхове відшкодування на утримання в розмірі 175 095,00 грн.; пеню у розмірі 85 681,42 грн.; 3% річних у розмірі 7 569,86 грн. та інфляційні витрати в розмірі 54 439, 92 грн., а також витрати на правничу допомогу у розмірі 18 000,00 грн. та на користь держави судовий збір у розмірі 8 069, 65 грн. Штрафні санкції Дніпровським апеляційним судом стягнуто за період з 07 вересня 2021 року по 14 лютого 2023 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 21 лютого 2024 року та 22 лютого 2024 року на банківський рахунок позивача надійшли грошові кошти у розмірі 328 886,20 грн. (двома платежами по 165 641,20 грн. та 163 245,00 грн.). Позивач посилається на те, що оскільки відповідач у передбачений законом строк, а саме протягом 90 днів не виплатив їй в повному обсязі суму страхового відшкодування, вона має право вимагати від страхової компанії сплатити їй суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми згідно до приписів ст. 625 ЦК України, а саме за період з 15 лютого 2023 року по 21 лютого 2024 року (до повного виконання зобов`язання). Крім того, позивач відповідно до приписів ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, просить стягнути пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Так, згідно розрахунку, проведеного позивачем за період з 15 лютого 2023 року по 21 лютого 2024 року штрафні санкції за несвоєчасну виплату страхового відшкодування становлять 88 452,40 грн., з яких: пеня 74 929,81 грн., 3% річних 5 351,54 грн. та інфляційні втрати 8 171,34 грн. Станом на день ухвалення рішення, штрафні санкції за вказаний період відповідачем не відшкодовано. Вирішуючи питання по суті заявлених вимог, суд до спірних правовідносин застосовує наступні норми права. Відповідно до пункту 22.1\~статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку, страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до частини першої\~статті 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі\~статтею 16 Закону України «Про страхування»\~договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначенні строки та виконувати інші умови договору. За\~статтею 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц (пр. № 14-178цс18), позивач (потерпілий), хоча і не є стороною договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного відповідачами, але наділяється правами за цим договором: на його або третьої особи користь страховик зобов`язаний здійснити страхове відшкодування. Отже, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої\~статті 625 ЦК України\~як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 01.06.2016 у справі № 6-927цс16). У частині третій\~статті 510 ЦК України\~визначено, що якщо кожна зі сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Отже, грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора. Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки він установлює ціну договору страхову суму. З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої\~статті 625 ЦК України, як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. У зв`язку з чим рішення судів у цій частині також є необґрунтованими. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі №6-282цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц (провадження №14-68цс18). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 (провадження №12-14гс18) зазначила, що приписи\~статті 625 ЦК України\~поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі №3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття\~526, частина друга статті\~625 ЦК України). Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Крім того, у пункті 36.5\~статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~визначено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Згідно зі\~статтею 992 ЦК України\~у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. За несвоєчасну виплату страхового відшкодування страховик має сплатити на вимогу страхувальника (чи вигодонабувача) пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла за період прострочення, від суми заборгованості за кожен день прострочення. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.07.2023 року у справі №910/16820/21 та постанові Верховного суду від 22.04.2021 у справі №463/5959/19. Таким чином, за прострочення виконання ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» грошового зобов`язання зі здійснення регламентної виплати, що встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, у нього виникає передбачений частиною другою\~ст. 625 ЦК\~обов`язок сплатити кредитору, разом із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат та три проценти річних від простроченої суми. Виходячи з пункті 36.5\~статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~за прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика, пеня нараховується за час такого прострочення, а тому ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» має обов`язок її сплатити. Так, згідно розрахунку, проведеного позивачем за період з 15 лютого 2023 року по 21 лютого 2024 року, з яким суд погоджується, штрафні санкції за несвоєчасну виплату страхового відшкодування становлять 88 452,40 грн., з яких: пеня 74 929,81 грн., 3% річних 5 351,54 грн. та інфляційні втрати 8 171,34 грн., а тому зазначені суми підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, у зв`язку з чим вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Доводи сторони відповідача про те, що останнім днем нарахування штрафних санкцій є 20 лютого 2024 року судом не приймаються до уваги, оскільки грошові кошти надійшли на рахунок позивача 21 лютого 2024 року та 22 лютого 2024 року. Днем виконання основного зобов`язання з боку відповідача є 22 лютого 2024 року, а тому останнім днем нарахування штрафних санкцій є 21 лютого 2024 року (переддень виконання зобов`язання відповідача в повному обсязі). Щодо доводів сторони відповідача про зменшення розміру пені, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог\~статті 2 ЦПК України\~суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України). Частиною третьою\~статті 551 ЦК України\~встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, положення частини третьої\~статті 551 ЦК України, з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства, дає право суду зменшити розмір неустойки. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України, зокрема, у постанові від 04 листопада 2015 року у справі №6-1120цс15, і Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року у справі №703/1181/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц. З огляду на вищевикладене, а також те, що у зв`язку із несвоєчасною сплатою страхового відшкодування у розмірі 175 095,00 грн. з відповідача підлягає стягненню пеня, яка згідно розрахунку позивача становить 74 929,81 грн. Суд вважає, що відсутні підстави для зменшення розміру пені, що підлягає стягненню на користь позивача, оскільки її розмір не перевищує розмір збитків. Будь-яких інших обставин, які мають істотне значення відповідачем не зазначено, а тому суд приходить до висновку, що вказаний розмір пені відповідатиме принципу пропорційності та справедливості у цивільному судочинстві. Щодо заявленого відповідачем строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно до\~ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. У відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно до ст. 258 ЦК України,позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В той же час, приписами ст. 268 ЦК України передбачено перелік вимог, на які позовна давність не поширюється. Серед іншого, позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю (п. 3 ч. 1 цієї статті). При визначенні вимог, за якими позовна давність не поширюється, законодавець, вочевидь, виходив зі специфіки певних правовідносин, оскільки предметом захисту та інтересу, в даному випадку, є право чи інтерес, який не обмежений у часі. Таким чином, стягнення штрафних санкцій згідно ст. 625 ЦК України є похідною вимогою та не може існувати окремо від основного відшкодування шкоди, а тому також стосується правовідносин, які виникли внаслідок смерті потерпілого. Суд вважає слушними доводи сторони позивача про те, що позивач з поважних причин не мала можливості звернутися до суду з новим позовом про стягнення штрафних санкцій, оскільки Дніпровським апеляційним судом переглядалося рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області в у справі № 183/2520/22 про стягнення страхового відшкодування та штрафних санкцій за період з 07.09.2021 року по 14.02.2023 року, а тому отримавши 21 лютого 2024 року та 22 лютого 2024 року грошові кошти, позивач протягом місяця скористалася своїм правом на подання нового позову про стягнення штрафних санкцій за інший період, нарахованого до повного виконання відповідачем основного зобов`язання. Водночас, суд звертає увагу на те, що 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 на території України введено воєнний стан по всій території України у зв`язку з воєнною агресією Росії. 15 березня 2022 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (Закон № 2120-ІХ), відповідно до якого прикінцеві та перехідні положення ЦК України були доповнені п.19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного стану, позовна давність, визначена ст. 257-259,362,559,681,728,786,1293 ЦК України, продовжується на строк його дії. А продовження строків у свою чергу свідчить, що їх перебіг, який відбувається у період дії воєнного стану, не зараховується при обчисленні. Відповідно до п. 2 згаданого Закону, зупинка перебігу зупинка перебігу строку позовної давності передбачена для загальної та спеціальної позовної давності, тобто зокрема і до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ст. 257, 258 ЦК України). Таким чином, Закон № 2120-ХІ розширив обставини зупинення позовної давності, яка з 15 березня 2022 року зупинилася для будь-яких зацікавлених у судовому захисті осіб. Перебіг позовної давності зупинився на весь час існування воєнного стану і лише від дня припинення останнього, плин строку захисту порушеного, оспорюваного або невизнаного суб`єктивного права в судовому порядку продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. Враховуючи наведене, суд вважає доводи сторони відповідача про застосування позовної давності до вимог пені безпідставними, останнім не спростовано жодних доводів позивача та не надано суду належних та допустимих доказів, які б поза розумним сумнівом спростовували обставини, викладені позивачем. Інші доводи сторін судом не приймаються до уваги, оскільки не спростовують наведених вище висновків суду. При цьому, згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями\~ЦПК України\~на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також слід зазначити, що згідно зі\~статтею 77 ЦПК України\~предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у\~статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~і\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів"\~встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Аналізуючи надані позивачем докази, встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та таким, що підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1\~ст.\~133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом першим, другим та четвертим частини третьої\~статті 133\~ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані із залученням зокрема експертів та проведенням експертизи, а також витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, передбачених для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Позивач в позовній заяві просила стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн., при цьому доказів на підтвердження понесення яких суду остання не надала. В той же час, 18 квітня 2024 року представник позивача [PERSON] до ухвалення рішення у справі зробила заяву про те, що докази на понесення позивачем [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу нею будуть подані у строк відповідно до вимог передбачених приписами ЦПК України. Так, за змістом ч. 8 ст.\~141\~ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Згідно до\~ч.\~1\~ст. 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Враховуючи, що представник позивача до завершення розгляду справи по суті зробила відповідну заяву щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд може вирішити дане питання вже після ухвалення рішення по суті позовних вимог відповідно до приписів ст. 270 ЦПК України. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Так, при зверненні до суду позивач [PERSON] була звільнена від сплати судового збору в сумі 1 211,20 грн. на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» у справах, про відшкодування шкоди, заподіяної зокрема смертю фізичної особи, а тому зазначена сума відшкодовується відповідачем на користь держави. На підставі викладено та

Outcome: approved