Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-20 00:00:00

12 квітня 2024 року позивач звернулася до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом про стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання. Свої вимоги позивач мотивує тим, що між сторонами було укладено шлюб, який в подальшому було розірвано. [INFO] у шлюбі народився син [PERSON] . На даний час дитина є повнолітньою, але вступив до Запорізького національного університету, на денну форму за контрактом. Як стверджує позивач, син проживає разом з нею і знаходиться на повному її утриманні, у свою чергу, відповідач у добровільному порядку достатніх коштів на навчання дитини не сплачує, погодження цього питання у добровільному порядку уникав при цьому є працездатним. У зв`язку з цим в позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення сином 23 років за умови, що він буде продовжувати навчатися. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, але через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи без її участі, просить позовну заяву задовольнити. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, але через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи за його відсутністю проти задоволення позову не заперечував. Вивчивши матеріали справи і дослідивши письмові докази, суд доходить наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , виданого Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції, сторони є батьками повнолітньої дитини [PERSON] . Відповідно до довідки № 230258 від 22.01.2024 року, виданої Запорізьким Національним університетом, встановлено, що [PERSON] є студентом 1-го курсу денної форми навчання (контрактна) Економічного факультету Запорізького Національного університету, термін навчання з 01.09.2023 року по 30.06.2027 року. Судом встановлено, що [PERSON] , зареєстрований та проживає разом із матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про внесення відомостей до державного демографічного реєстру від 26.09.2020 року № 553757-2020. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Статтею 199 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з тим потребують матеріальної допомоги до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006року обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. На підставі ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ст. 200 Сімейного кодексу України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків. \~ \~ \~ \~Враховуючи той факт, що [PERSON] досяг повноліття, продовжує навчання, несе витрати пов`язані із навчанням, при цьому суд враховує і той факт, що відповідач подав заяву у якій позовні вимоги визнає та проти задоволення позову не заперечує, то наявні підстави до задоволення вимог про стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання сина. Відповідно до ст. 201 Сімейного кодексу України, до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу. Частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України, встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи обставини справи, суд доходить висновку про те, що позов підлягає задоволенню. На підставі ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Так як задоволена основна вимога позивача, яка була звільнена від сплати судового збору при подачі заяви, з відповідача повинен бути стягнений в дохід держави судовий збір.

Outcome: partial