Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-13 00:00:00

Представник позивача ПАТ КБ «АКОРДБАНК» звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути заборгованість за кредитним договором №СІК-070520/035-67 від 07.05.2020 року в розмірі 28886,59 грн, що складається з :7902,60-простроченої суми заборгованості по кредиту;4784,51грн простроченої суми заборгованості по процентам;8285,24 грн- простроченої заборгованості за комісією;7914,24 строкової суми заборгованості по кредиту та судові витрати в сумі 3028,00 грн В обґрунтування вимог представник позивача зазначав, що 07.05.2020 року між ПАТ КБ «АКОРДБАНК» та [PERSON] було підписано заяву-пропозицію № СІК -070520/035-67 на підставі якої відповідач прийняв пропозицію укласти кредитний договір та приєднався до «Правил банківського обслуговування фізичних осіб в ПАТ КБ «АКОРДБАНК», шляхом підписання заяви-пропозиції, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 22862,76 грн. зі сплатою 18,99 % річних, 1,85% розмір щомісячної комісії на загальні споживчі цілі строком на 60 місяців, який зобов`язувався повернути, здійснюючи погашення заборгованості щомісячно у сумі та строки у відповідності до графіку платежів Додатку 1. Позивач повністю виконав свій обов`язок та надав споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору у формі Паспорта споживчого кредиту. Відповідачка не виконала свій обов`язок щодо своєчасного повернення кредиту, тому станом на 23.01.2024 року утворилася заборгованість що становить 28886,59 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача. Представник позивача в письмовій заяві позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд слухати справу у його відсутність, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, належним чином була повідомлена про час, місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила, відзив на позов не подала. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статей 169, 224 ЦПК України. Дослідивши всі матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до переконання про обґрунтованість заявлених вимог і можливість часткового задоволення позову з наступних підстав. Згідно ст.525,526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону і одностороння відмова від зобов`язання чи зміна його умов не допускається, аст.1054 ЦК України передбачає обов`язок позичальника за кредитним договором повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 07.05.2020 року між банком та відповідачем було підписано заяву-пропозицію №СІК-070520/035-67, згідно якої остання прийняла пропозицію укласти кредитний договір та приєднався до Правил банківського обслуговування фізичних осіб в ПАТ «КБ «АКОРДБАНК», що розміщені в мережі Інтернет на офіційному Інтернет-сайті банку, які разом із заявою-пропозицією та Умовами споживчого кредитування складають договір про надання споживчого кредиту (а.с.18). При укладенні кредитного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, відповідно до якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно п.2.2., 2.3. заяви-пропозиції сума споживчого кредиту\~22862 грн 76 коп на загальні споживчі цілі, строк споживчого кредиту - 60 місяців (а.с.18). Пунктами 2.4., 2.5. заяви-пропозиції передбачено, що за користування кредитом позичальник сплачує банку відсотки за процентною ставкою 18,99 % річних, розмір щомісячної комісії - 1,85 %, розмір одноразової комісії\~0,00%. Відповідно до виписки по особовому рахунку вбачається, що від імені відповідача вносились кошти на погашення кредиту відповідно до договору №СІК-070520/035-67 від 07.05.2020 року (а.с.11-16). Згідно меморіального ордеру №36702623 від 07.05.2020 року банком ПуАТ «КБ «АКОРДБАНК» перераховано кошти за кредитним договором №СІК-070520/035-67 від 07.05.2020 року на користь [PERSON] (2700711046) в сумі 22862,76 грн (а.с.17). Зазначені вище обставини та письмові докази в достатній мірі свідчать про факт виконання банком своїх зобов`язань за кредитним договором, видачі відповідачу та отримання останнім кредиту в розмірі 22862 грн. 76 коп. Згідно заяви-пропозиції договору №СІК-070520/035-67 від 07.05.2020 року та Додатку №1 до неї вбачається, що відповідачка своїм підписом засвідчила ознайомлення її з умовами кредитування, зокрема: розміром процентної ставки за користування кредитними коштами, встановленим у фіксованому розмірі - 18,99% річних (а.с.19). З наданого до позову розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку вбачається, що відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 23.01.2024 утворилася заборгованість у сумі 28886 грн 59 коп, що складається із простроченої заборгованості по кредиту\~7902,60 грн, простроченої заборгованості по процентам\~4784,51 грн, простроченої заборгованості за комісією\~8285,24 грн, строкова сума заборгованості по кредиту\~7914,24 грн (а.с.9-17). 06.02.2024 року банком було направлено відповідачу досудову вимоги про погашення заборгованості по кредиту, яка залишилась без реагування (а.с.40). За вказаних обставин, оскільки відповідач допустив порушення умов договору, внаслідок чого виникла прострочена заборгованість по кредиту, позивач у відповідності до ч.2ст.1050 ЦК України набув право вимагати дострокового повернення залишку кредиту та сплати процентів. Щодо заявлених вимог про стягнення заборгованості за комісією в сумі 8285,24 грн. за кредитним договором №СІК-070520/035-67 від 07.05.2020 року, суд враховує наступне. Положення пунктів 22, 23 ст.1, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Колегія суддів ВП ВС у п. 25 постанови по справі №363/1834/17 зауважила, що сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положенняКонституції України, не відповідає передбаченимстаттею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема, справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення,тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням - близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 1 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 (пункти 7.6-7.10). Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третястатті 55 Закону № 2121-III), однією з яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьоїстатті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку (п.29 постанови у справі №363/1834/17). Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті11, частини п`ятої статті12 Закону України «Про споживче кредитування»(п. 31.29 постанови у справі №496/3134/19). Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, Велика Палата дійшла висновку про те, що положення пунктів кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними (п. 32.8 постанови у справі №496/3134/19). Встановлюючи у заяві-пропозиції №СІК-070520/035-67 від 07.05.2020 року щомісячну комісію в розмірі 1,95% та у заяві-пропозиції №СІК-231221/141-00 від 23.12.2021 щомісячну комісію в розмірі 1,85%, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу, не вказано про це і у позовній заяві. Фактично позивач нараховував (протилежного не доведено), а відповідач сплачував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме: за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок відповідача, що є незаконним. Вказане відповідає правовій позиції, викладеній у Постанові Верховного Суду України у справі №6-1746цс16 від 16.11.2016 року, а також постанови Верховного Суду у справі №357/9562/15-ц (провадження 61-20825св18) від 16.05.2018. Таким чином, відповідні умови договору про надання споживчого кредиту щодо сплати комісії не відповідають вимогам закону та відповідно до ст.215 ЦК України та ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» є нікчемними, а позовні вимоги в частині стягнення комісії безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Отже, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за кредитом №СІК-070520/035-67 від 07.05.2020 року, яка становить 20601,35 грн., з яких 7902,60-простроченої суми заборгованості по кредиту; 4784,51грн простроченої суми заборгованості по процентам; 7914,24 строкової суми заборгованості по кредиту що, на думку суду, буде повністю відповідати передбаченим ч.2 ст.2 ЦПК України завданням справедливого розгляду справи та основним засадам судочинства. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити. Протягом розгляду цивільної справи відповідач [PERSON] на підставі норм ст.ст.12,81 ЦПК України, не скористалась своїми процесуальними правами та не надала до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування в підтвердження своєчасного виконання своїх зобов`язань за укладеним кредитним договором, а відтак несе ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням відповідних процесуальних дій, в даному випадку - ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується положеннями\~статті 141 ЦПК України, відповідно до якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до обсягу задоволених вимог. Ураховуючи, що позовні вимоги задоволено в сумі 20601,35 грн., тобто на 71,0%, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2150 грн. 00 коп. (3028 грн.* 71,0 %) судового збору. На підставі вищевикладеного, керуючого ст.ст.2, 12, 13, 81, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-282, 284, 352, 354-355, п.9, п.п.15.5 п.15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд,

Outcome: partial