Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-26 00:00:00

Позивачка 16.02.2024 через представника - адвоката Прокоф`єва Б.І. звернулася до суду із позовом, в якому просить: - встановити факт, що померла [INFO] [PERSON] доводиться її матір`ю; - встановити факт належності [PERSON] , яка померла [INFO] правовстановлюючого документу, а саме сертифікату про право на земельну частку (пай) серії ЧН № 0331520; - визнати за нею в порядку спадкування за законом право на земельну частку (пай), орієнтовною площею 2,35 умовних кадастрових гектарів, що перебувало у колективній власності колишнього КСП «50-річчя ВЛКСМ» на території Перемозької сільської ради Ніжинського району, яка належала [PERSON] на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЧН № 0331520. Позов аргументує тим, що право на вказану земельну частку (пай) належало її матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Позивачка прийняла спадщину після смерті матері, проте отримати свідоцтво про право на спадщину на відповідну земельну частку (пай) не може, у зв`язку з відсутністю оригіналу сертифікату на право на земельну частку (пай) та через розбіжності у прізвищі її матері, зазначеному у свідоцтві про смерть ( [PERSON] ) та у інших документах, зокрема свідоцтві про народження позивачки, сертифікаті на право на земельну частку (пай), списку працівників КСП, які мали право на земельні частки тощо ( [PERSON] ). Вказує, що її дошлюбне прізвище було « [PERSON] », прізвище матері також завжди було « [PERSON] », чому у свідоцтві про смерть зазначено, як « [PERSON] » їй не відомо. Ухвалою судді 28.02.2024 провадження у справі відкрито, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 17.04.2024 за результатами підготовчого провадження справу призначено до судового розгляду по суті. Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Представником позивачки - адвокатом Прокоф`євим Б.І. подано заяву про розгляд справи за відсутності його та позивачки та підтримку позову. Представник відповідача Лосинівської селищної ради Ніжинського району Чернігівської області в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності та прийняття рішення згідно чинного законодавства. У відповідності до ч. 3 ст. 211, ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та дійшов наступного висновку. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 9). Як вказано позивачкою у позові, її мати за життя мала прізвище « [PERSON] », на підтвердження чого надано наступні докази: список працівників КСП «50 річчя ВЛКСМ» с. Перемога, які мають право на земельний пай станом на 01.03.1995, серед яких указано « [PERSON] - пенсіонерка», посвідчення № [NUMBER] про призначення пенсії по інвалідності [PERSON] , ощадна книжка з рахунком № [NUMBER] на ім`я [PERSON] , а також документи на домоволодіння [ADDRESS] . Також ступінь родинного зв`язку позивачки та померлої [PERSON] , як дочки та матері підтверджується: копією свідоцтва про народження [PERSON] серія [NUMBER] , згідно з яким матір`ю вказана [PERSON] ; копією свідоцтва про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , серія [NUMBER] . У відповідності до ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Факт родинних відносин, за встановленням якого звернулася [PERSON] має юридичне значення, оскільки ступінь спорідненості визначає право спадкування. Вказаний факт інакше як у судовому порядку не може бути встановлено, а отже вимоги заявниці слід задовольнити. За життя [PERSON] залишила заповіт, посвідчений 25.05.1994 секретарем виконавчого комітету Перемозької сілської ради Ніжинського району Чернігівської області, яким все своє майно заповіла позивачці [PERSON] (а.с. 21). Після смерті матері позивачка спадщину прийняла, про що свідчить подана нею 31.01.2001 до Ніжинської державної нотаріальної контори заява про прийняття спадщини (а.с. 36). Матеріали спадкової справи, заведеної до майна померлої [PERSON] , не містять відомостей про будь-яких інших спадкоємців (а.с. 35-36). Згідно з інформацією Головного управління Держгеокадастру в Чернігівській області вiд\~10.01.2024 №29-25-0.5-173/2-24 на ім`я [PERSON] (так вказано прізвище у книзі реєстрації сертифікатів по КСП «50-річчя ВЛКСМ» на території Перемозької сільської ради Ніжинського району) від 15.05.1997 за № 764 зареєстровано, але не видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЧН № 0331520. Сертифікат зареєстровано на підставі розпорядження Ніжинської районної державної адміністрації №167 від 31.05.1996. Розмір земельної частки (паю) становить 2,35 умовних кадастрових гектара без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Державний акт на право власності на земельні ділянки взамін сертифікату [PERSON] не видавався. Інформація ж щодо [PERSON] у ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області відсутня (а.с.14). Таким чином, до складу спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] , увійшло право на дану земельну частку (пай). З урахуванням норм ст. 5, п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до правовідносин з приводу спадщини, яка відкрилася і прийнята до 01.01.2004, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом, тощо. Згідно із ст. 524 ЦК УРСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям (ст. 534 ЦК УРСР 1963 року). Відповідно до ст. 548, 549, 550, 560 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Згідно п.4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом МЮУ № 296/5 від 22 лютого 2012 року видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна. Отже, позивачка набула у порядку спадкування після матері [PERSON] право на земельну частку (пай), проте не може оформити спадкових прав оскільки у неї відсутні належним чином оформлені правовстановлюючі документи на ім`я спадкодавця, оскільки останній попри їх оформлення, видано не було. Статтею 55 Конституції України гарантовано право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою статті 316 ЦК України поняття права власності визначено як право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У роз`ясненнях, наданих у п. 23 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Отже, проаналізувавши матеріали справи, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку, що спадкодавцю належало право на спірну земельну частку (пай) та позивач успадкувала це право як спадкоємець, яка спадщину прийняла. Однак в позасудовому порядку позивачка позбавлена можливості його оформити в зв`язку з відсутністю у неї відповідних правовстановлюючих документів, тому позов підлягає задоволенню в частині встановлення факту родинних відносин та визнання права на земельну частку (пай). Щодо позовної\~вимоги про\~встановлення факту\~належності [PERSON] \~сертифікату про\~правона земельну частку (пай) серії ЧН № 0331520, суд доходить наступного висновку. Як випливає зі змісту статті 15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. У своїх постановах Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19). Відповідно до частин першої, другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19). Суд звертає увагу, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (висновки сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18). Відповідно до частини першої статті 2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тобто спосіб захисту має бути дієвим (ефективним), а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи. Завданням суду є вирішення спору, який виник між учасниками справи у найбільш ефективний спосіб з метою запобігання ситуаціям, які б спричинили повторне звернення до суду з іншим позовом або захисту порушеного права в інший спосіб. Тобто вирішення справи в суді має на меті, зокрема, вирішення спору між сторонами у такий спосіб, щоб учасники правовідносин не мали необхідності докладати зайвих зусиль для врегулювання спору повторно, або врегулювання спору у іншій спосіб, або врегулювання іншого спору, який виник у зв`язку із судовим рішенням тощо. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх порушених прав, оскільки задоволення заявленої вимоги про встановлення факту належності [PERSON] , яка померла [INFO] , правовстановлюючого документу, а саме сертифікату про право на земельну частку (пай) серії ЧН № 0331520, не призведе до захисту прав позивачки. Крім того, закон (ст. 315 ЦПК України) передбачає розгляд судом справ про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Однак, не передбачає встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, якої, що зазначене в документі, не збігається з прізвищем цієї особи, зазначеним у свідоцтві про смерть.

Outcome: partial