Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-30 00:00:00

10 червня 2024 року заявниця звернулась до суду з відповідною заявою у якій зазначила, що 24.05.2003 року отримала Державний акт на право приватної власності на землю IV- МК №010323 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на земельні ділянки загальною площею 5,98 га. У вказаному державному акті її по батькові записано " [PERSON] ", натомість відповідно до паспорту громадянина України вірним є написання по батькові - " [PERSON] ". Через розбіжності у написанні по батькові державним реєстратором було відмовлено у внесенні даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Посилаючись на викладене, заявниця просила суд встановити факт належності їй Державного акту на право приватної власності на землю IV- МК №010323 виданого 24 травня 2003 року [PERSON] . Заявниця в судове засідання не з`явилась, до суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності, вимоги викладенні у заяві підтримали у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Представник заінтересованої особи по справі в судове засідання не з`явився, до суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, справу просив вирішити на розсуд суду за наявними в матеріалах справи документами. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази суд доходить наступного. Відповідно до ст.3, ч.1 ст.293 ЦПК України, п.4, 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення » (з наступними змінами), окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав за відсутності іншого порядку встановлення цих фактів. За правилами п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по - батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі не збігаються з ім`ям, по - батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або паспорті. Згідно з абз. 2 п.12 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.1995 року із змінами «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» - суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, наприклад, довідок про поранення чи перебування у госпіталі у зв`язку з пораненням, повідомлення військових частин, військкоматів та інших органів військового управління про загибель чи пропажу безвісти у зв`язку з обставинами військового часу, а також заповіту, страхового свідоцтва (полісу), ощадної книжки, трудової книжки, іншого документа про трудовий стаж. З матеріалів справи убачається, що 24 травня 2003 року на підставі розпорядження Березнегуватської райдержадміністрації від 30 липня 2002 року № 327 « [PERSON] » було видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-МК №010323, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №269, за земельні ділянки кадастровий номер 4821182600:04:000:0213 та 4821182600:04:000:0022 (а.с.4). Однак з копії паспорта громадянина України заявниці, виданого Березнегуватським РВ УМВС України в Миколаївській області 16 травня 1998 року убачається, що її по батькові записано « [PERSON] » (а.с.5). 03 червня 2024 року Баштанською районною військовою адміністрацією заявниці було відмовлено у виправленні помилки у державному акті на землю та рекомендовано звернутися до суду ( а.с.11). Враховуючи, що внесення виправлень в державні акти на право власності на земельну ділянку не допускається, а іншим шляхом не можливо встановити факт належності заявниці правовстановлюючого документу, суд вважає, що встановлення такого факту не суперечить п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України, а також п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення » від 31.03.1995 року. Зазначена помилка у державному акті позбавляє заявницю володіти та розпоряджатися належною їй на праві власності земельною ділянкою, оскільки фактично ставить під сумність наявність у неї відповідних прав щодо земельної ділянки, а тому встановлення факту належності правовстановлюючого документу має для неї юридичне значення. За таких обставин, суд доходить до висновку, що заява заявниці є законною і обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Outcome: approved