Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-25 00:00:00

У травні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ключове рішення» (далі - ТОВ «Ключове рішення») в особі свого представника - Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» від імені якого діє [PERSON] , звернулося до Краматорського міського суду Донецької області з позовом до [PERSON] про виселення з квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У своєму позові ТОВ «Ключове рішення» зазначає, що 24.06.2010 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Донецької області Костенко С.О., зареєстрованого в реєстрі за № 1941, набуло у власність квартиру загальною площею 50,00 кв.м., житловою площею 29,30 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Після набуття права власності на вказану квартиру позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стали реєстрація та проживання у ньому відповідача [PERSON] . Відповідачу була направлена письмова претензія про звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку, яка нею проігнорована. За цих підстав, посилаючись на положення статей 319, 321 Цивільного кодексу України, позивач просив виселити [PERSON] з квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зі зняттям з реєстраційного обліку в органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого поширюється на адресу вказаної квартири, без надання іншого житлового приміщення. Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 16 травня 2016 року було відкрито провадження у даній справі. Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 07 вересня 2016 року за клопотанням представника відповідача провадження у цій справі було зупинено до набрання законної сили рішенням у цивільній справі № 234/11108/16-ц за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Ключове рішення» про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним. Судове рішення у справі № 234/11108/16-ц набрало законної сили 05.12.2018 року. Однак справа Краматорським міським судом Донецької області розглянута по суті не була. Відповідно до частини сьомої статті 147\~Закону України\~"Про\~судоустрій і\~статус суддів", враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, розпорядженням Верховного Суду від 15.03.2022 року за № 8/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (Краматорський міський суд Донецької області)» було змінено територіальну підсудність судових справ Краматорського міського суду Донецької області Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська. В жовтні 2023 року дану справу було передано за підсудністю до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська, ухвалою якого від 13 листопада 2023 року було поновлено провадження у справі, справу прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 27 березня 2024 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначеного до судового розгляду по суті. Сторони в судове засідання, призначене на 27 травня 2024 року, не з`явилися, повідомлялися про час і місце судового розгляду. При цьому в своєму позові представник позивача просив розглядати справу без його участі. В свою чергу, відповідач, яка ще з 2016 року належним чином обізнана про розгляд цієї справи, відзив на позов не надала, причину неявки не повідомила, тому справу розглянуто в її відсутність на підставі наявних у справі даних та доказів. Відповідно до частини четвертої та п`ятої статті 268\~ЦПК України у\~разі неявки\~всіх учасників\~справи у\~судове засідання,\~яким завершується\~розгляд справи,\~аборозгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав: Судом установлено, що відповідно до кредитного договору № КТН3GК0000000668, укладеного 02.10.2008 року між ПриватБанком і [PERSON] , остання отримала кредит на придбання нерухомості «Житло в кредит» у розмірі 140290,00 грн. на строк з 02.10.2008 року до 02.10.2018 року. Відповідно до п. 8.3. зазначеного кредитного договору забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за цим договором виступає іпотека квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Так, відповідно до договору іпотеки від 02.10.2008 року, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори Уваровою Г.І., відповідач надала в іпотеку нерухоме майно, а саме 2-х кімнатну квартиру загальною площею 49,60 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] та належить їй на підставі договору-купівлі продажу від 02.10.2008 року, в забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором №КТН3GК0000000668 від 02.10.2008 року. Відповідно до п. 27 зазначеного договору іпотеки від 02.10.2008 року, звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, у тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку\~ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця. У зв?язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов?язань за кредитним договором банк звернув стягнення на предмет іпотеки. Так, 24.06.2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ТОВ «Ключове рішення» був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Донецької області Костенко С.О. та зареєстрований у реєстрі за № 1941, відповідно до якого ТОВ «Ключове рішення» придбало двокімнатну квартиру [ADDRESS] , що належала [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS] за ціною 83210,00 грн. у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № КТН3GК0000000668 від 02.10.2008 року. Право власності ТОВ «Ключове рішення» на це нерухоме майно було зареєстровано Краматорським міським бюро технічної інвентаризації. 03.02.2016 року представником позивача на адресу відповідача була направлена письмова вимога про виселення протягом 30 днів. З матеріалів справи вбачається, що відповідач у спірному житлі за адресою: [ADDRESS] не зареєстрована, а значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] . Також судом установлено, що рішенням Краматорського міського суду Донецької області\~від 01 червня 2018 року по справі № 234/11108/16-ц, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 05.12.2018 року, відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Ключове рішення» про визнання договору купівлі-продажу квартири від 24.06.2010 року недійсним. У своєму позові ТОВ «Ключове рішення» як новий власник житла, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , просить виселити відповідача без надання іншого житла зі зняттям її з реєстрації місця проживання за цією адресою. При вирішенні спору між сторонами суд виходить із того, що частиною першою\~статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституцією та законами України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Так, статтею 41 Конституції України\~встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша\~статті 321 ЦК України). Відповідно до частини першої\~статті 383 ЦК України\~власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з положеннями\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Отже, в разі будь-яких обмежень у здійсненні права володіння, користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю, зокрема шляхом виселення інших осіб. В свою чергу, за положеннями\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК України гарантовано право громадянина на житло, відповідно до якого ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом. Відповідно до частини 1\~статті 40 Закону України «Про іпотеку»\~звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Відповідно до частини другої-четвертої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до\~статті 132-2\~цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2\~цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Отже, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. Також суд ураховує, що статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Отже, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та\~\~статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, слід дійти висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Суд ураховує, що згідно з наявною у матеріалах справи копією кредитного договору від 02.10.2008 року кредит був наданий відповідачу на придбання нерухомості, а саме спірної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка була передана нею в іпотеку банку. Тобто це житло було придбано відповідачем за рахунок кредитних коштів. Доказів придбання цього житла або його частки за рахунок особистих коштів відповідач протягом усього часу розгляду справи не надала. Також суд бере до уваги, що в 2010 році на спірну квартиру іпотекодержателем було звернуто стягнення на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до договору купівлі-продажу від 24.06.2010 року власником спірної квартири на цей час є ТОВ «Ключове рішення», що також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Отже, суд вважає, що виселення відповідача зі спірного житла не порушуватиме статтю 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтю 1 Першого протоколу до цієї Конвенції, з огляду на те, що це житло було придбано відповідачем за рахунок кредиту (позики), передано в іпотеку банку, яким у зв?язку з невиконання відповідачем своїх зобов?язань за кредитним договором у 2010 році було звернуто стягнення на це майно, що відповідач повинна була передбачити при набутті майна за рахунок кредиту та укладенні договору іпотеки в 2008 році. Також відповідач зареєстрована за іншою адресою, тобто має житло, тому виселенням зі спірної квартири її не буде позбавлено житла і, відповідно, на неї не буде покладено надмірний тягар. Тим більше, що законом передбачено надання житла з фонду житла для тимчасового проживання. За таких обставин суд вважає можливим задовольнити позов у частині виселення [PERSON] з квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. Щодо зняття відповідача з реєстрації місця проживання за цією адресою, то в цій частині суд вважає позов необґрунтованим, так як доказів реєстрації відповідача в спірному житлі позивачем не надано. Навпаки з матеріалів справи вбачається, що відповідач зареєстрована за іншою адресою. Тому в цій частині позов задоволенню не підлягає. Частково задовольняючи позовні вимоги, суд також відзначає, що відповідно до\~Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану»\~у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Верховна Рада України постановила\~розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку»\~доповнити пунктом 5-2 такого змісту: «5-2. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону». Тобто зазначеним законом зупинено на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, дію статті 40 Закону України «Про іпотеку» в частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти. Разом із тим, у даному випадку як на час звернення позивача до суду із цим позовом, так і на час набуття законної сили вищевказаним законом, спірне житло відповідачу на праві власності не належало, воно не перебувало в іпотеці за споживчим кредитом, судове рішення про звернення стягнення на цей об`єкт не було постановлено, оскільки стягнення на таке майно було звернуто іпотекодержателем ще у 2010 році на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто з 2010 року відповідач не є власником цього житла і воно більше не є предметом іпотеки, та позивачем цей позов був поданий у 2016 році саме як новим власником житла, права якого порушуються відповідачем. Виходячи з наведеного, суд вважає, що підстави для зупинення виконання рішення суду відсутні. При розподілі судових витрат, суд враховує, що при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у сумі 1378 грн. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено частково, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у сумі 689 грн.

Outcome: partial