Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-12 00:00:00

20 листопада 2023 року АТ «А-Банк» звернулося до суду із позовною заявою до [PERSON] , в якій прохає стягнути заборгованість за кредитним договором № б/н від 17 листопада 2019 року, у сумі 37578 гривень 67 копійок, яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 22237 гривень 05 копійок та заборгованості по відсоткам за користування кредитом у сумі 15347 гривень 62 копійки (а. с. 1-4 та на звороті, 45-48). В обґрунтування позовних вимог вказав, що відповідач приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку з метою укладення договору № б/н від 17 листопада 2019 року та отримання кредитної картки. На підставі вказаної Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку, відповідачу надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитним договором у розмірі 44,4 % щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач свої зобов`язання виконав, надавши [PERSON] кредит (встановив кредитний ліміт) у розмірі, відповідно до умов Договору. Однак відповідач своїх обов`язків за угодою не виконує, оскільки не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Внаслідок цього, станом на 22 вересня 2023 року, за ним утворилася заборгованість у сумі 37578 гривень 67 копійок, яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 22237 гривень 05 копійок та заборгованості по відсоткам за користування кредитом у сумі 15347 гривень 62 копійки, яку позивач прохає стягнути із відповідача разом із судовими витратами у сумі 2684 гривні. Ухвалою суду від 24 листопада 2023 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків ( а. с. 42). 18 грудня 2023 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 24 листопада 2023 року, позивачем усунуто (а. с. 44-52). Ухвалою суду від 22 грудня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін (а. с. 53), копія якої надіслана сторонам 22 грудня 2023 року за вихідним № 1002/24-вих/2/204/1095/24 (а. с. 54). Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 38 на звороті), в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 71), причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення без фіксування судового процесу технічними засобами. Судом встановлено, що 17 листопада 2019 року відповідач приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку з метою укладення договору № б/н від 17 листопада 2019 року та отримання кредитної картки (а. с. 8). Відповідно до наданого позивачем суду розрахунку заборгованості, станом на 22 вересня 2023 року, за відповідачем рахується заборгованість у сумі 37578 гривень 67 копійок, яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 22237 гривень 05 копійок та заборгованості по відсоткам за користування кредитом у сумі 15347 гривень 62 копійки (а. с. 5-7). Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст.\~89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст.\~11\~ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч.\~2\~ст. 207 ЦК України, встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Отже, передумовою для виникнення у позичальниці обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. На підтвердження того, що між банком і відповідачем було укладено договір про надання кредиту від 17 листопада 2019 року, позивачем надано в\~якості письмового\~доказу анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку, (яка разом з Тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розміщеними в рекламному буклеті, становлять договір про надання банківських послуг) від 17\~жовтня 2017\~року. Вказана Анкета-заява підписана 17 жовтня 2017 року від імені [PERSON] (а. с. 8). Зави про укладення кредитного договору від 17 листопада 2019 року позивачем суду не надано взагалі. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Як вбачається із Анкети-заяви від 17 жовтня 2017 року, у ній зазначені персональні дані відповідача щодо дати народження, місця проживання, реквізитів паспорту громадянина України, РНОКПП, а також міститься інформація про те, що позичальник ознайомилася з договором про надання банківських послуг та погодився з ним, а також з тим, що вона згодна отримати екземпляр договору про надання банківських послуг шляхом самостійного його роздрукування з офіційного сайту www.a-bank.com.ua. Також позичальник висловив свою згоду, що дана заява, разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг у А-Банку, яка разом з Тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розміщеними в рекламному буклеті, становлять договір про надання банківських послуг. Однак не зрозуміло, яким чином вказана анкета-заява від 17 жовтня 2017 року стосується кредитного договору від 17 листопада 2019 року, за яким позивач прохає суду стягнути з відповідача заборгованість. Більш того, надана позивачем Анкета-заява від 17 жовтня 2017 року не містить жодних даних про те, яку саме картку отримав відповідач, строк її дії, та розмір наданого кредиту. Також не вказано будь-яких відомостей про номер карткового рахунку, дати вручення картки відповідачу, повідомлення йому пін-коду, строку дії картки саме за цим позовом та наданим розрахунком заборгованості. Про вид картки не вказано і в самій позовній заяві. Крім того, із даної анкети-заяви вбачається, що договір про надання банківських послуг відповідачу не видавався. Також позивачем до позову додано Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ «Акцент-Банк», розміщеного на сайті https://a-bank.com.ua/terms в розділі «Умови та правила» та Витяг з Умов, та правил надання банківських послуг у ПАТ «Акцент-Банк», розміщених на сайті https://a-bank.com.ua/terms в розділі «Умови та правила» щодо Тарифів користування кредитною карткою «Універсальна» (а. с. 20-28), які не містять відомостей щодо того, яку саме картку видано відповідачу, а також підпису останнього. З тих підстав, що надані Умови і правила надання банківських послуг не містять підпису позичальниці, їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Аналогічна позиція висловлена в правових висновках, що викладені у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (№ 6-16цс15) та постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року (№ 61-787св18). Також, на підтвердження того, що між банком і відповідачем було укладено договір про надання кредиту б/н від 17 листопада 2019 року, позивачем надано в якості письмового доказу паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка» від 17 листопада 2019 року (а. с. 9 та на звороті), однак не зрозуміло, яким чином він стосується саме цього кредитного договору та Анкети-заяви від 17 листопада 2019 року. Разом з цим, суд зазначає про те, що паспорт споживчого кредиту від 17 листопада 2019 року не підтверджує жодних домовленостей між АТ «Акцент-Банк» та [PERSON] про істотні умови кредитного договору від 17 листопада 2019 року, оскільки містить узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, відсутні дані щодо фактичного ліміту, річна процентна ставка обчислена на основі припущення. Крім того, зі змісту цього паспорту слідує, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті споживчого кредиту, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо. Таким чином, даний документ неможливо визнати належним доказом досягнення між сторонами згоди на укладення кредитного договору та погодження всіх його істотних умов, зокрема стосовно розміру отриманого кредиту, розміру відсоткової ставки за користування кредитом, порядок погашення кредиту, розмір щомісячного платежу, оскільки наявна у ньому інформація є попередньою та містить сім типів кредитного продукту без зазначення, який саме з них обирає позичальник. Більше того, потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, яка викладена у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20. Приписами ч. ч. 1, 3 ст.\~509\~ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг, відповідно до вимог ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів». Згідно з вимогами п. 22 ч. 1 ст.\~1\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України\~від 22\~листопада 1996\~року «Про\~відповідальність за\~несвоєчасне виконання\~грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42\~Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути заборгованість по відсоткам за користування кредитними коштами у сумі 15347 гривень 62 копійки. Натомість, в Анкеті-заяві позичальника від 17 жовтня 2017 року, процентна ставка не зазначена, більш того, в ній відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, а анкети-заяви від 17 листопада 2019 року позивачем суду не надано. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, в тому числі розмір і порядок нарахування відсотків, пені і штрафів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ «Акцент-Банк», розміщений на сайті https://a-bank.com.ua/terms в розділі «Умови та правила» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ «Акцент-Банк», розміщений на сайті https://a-bank.com.ua/terms в розділі «Умови та правила» щодо Тарифів користування кредитною карткою «Універсальна», як невід`ємні частини спірного договору. В даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (https://a-bank.com.ua/terms), неодноразово змінювалися самим АТ «Акцент-Банк» в період із часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин та не містять підпису позичальника про ознайомлення з ними під час укладення кредитного договору. Надані позивачем Правила надання банківських послуг АТ «Акцент-Банк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Крім того, пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більш співвідносно з конкретним видом кредитного договору. До того ж, суд звертає увагу на те, що у Резолюції Генеральної асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» констатовано, що споживачі здебільшого знаходяться в нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти, купівельної спроможності та виходячи з важливості сприяння справедливому, рівноправному та усталеному економічному і соціальному розвитку, у зв`язку з чим сформульовано принципи для захисту інтересів споживачів. Разом з цим, Верховний Суд у своїй постанові від 03 липня 2017 року у справі № 342/180/17 вказав на те, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більш співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ «Акцент-Банк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11\~Закону №\~1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а тому Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ «Акцент-Банк», розміщений на сайті https://a-bank.com.ua/terms в розділі «Умови та правила» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ «Акцент-Банк», розміщений на сайті https://a-bank.com.ua/terms в розділі «Умови та правила» щодо Тарифів користування кредитною карткою «Універсальна», які містяться в матеріалах даної справи без підпису відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 17 листопада 2019 року шляхом підписання заяви-анкети. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та унеможливив покладання на слабшу сторону споживача, невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Крім того, роздруківка із сайту банку позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15), і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Приписами п. 336 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року № 578/5 визначено, що первинні документи і додатки до них це документи, що фіксують факт виконання господарських операцій і стали підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку та податкових документах. До них відносяться: касові, банківські документи, ордери, повідомлення банків і переказні вимоги, виписки банків, корінці квитанцій, банківських чекових книжок, наряди на роботу, акти про приймання, здавання і списання майна й матеріалів, квитанції і накладні з обліку товарно-матеріальних цінностей, рахунки-фактури, авансові звіти тощо. Як вже встановлено судом, позивачем на підтвердження своїх позовних вимог надано розрахунок заборгованості за договором від 17 листопада 2019 року, укладеного між позивачем та відповідачем (а. с. 5-7), з якого не вбачається, яким чином він стосується кредитного договору № б/н від 17 листопада 2019 року. Також даний розрахунок не містить відомостей щодо суми фактично наданого кредиту відповідачу. Більш того, як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, останнім здійснювалися нарахування відповідачу відсотків на залишок поточної заборгованості за кредитом у період часу з 31 березня 2020 року по 30 червня 2023 року, які, відповідно до наданих суду документів, не погоджені з відповідачем, оскільки у анкеті-заяві позичальника від 17 жовтня 2017 року відсутні умови про встановлення розміру відсотків за користування кредитом, а іншого документу, яким би вони були погоджені позивачем суду не надано. Також, з вказаного розрахунку заборгованості вбачається, що заявлена до стягнення позивачем сума заборгованості за наданим тілом кредиту у сумі 22237 гривень 05 копійок, насправді є заборгованістю за простроченим тілом кредиту, а заборгованість за відсотками у сумі 15347 гривень 62 копійки заборгованістю за процентами на прострочену заборгованість. Разом з цим, позивачем не розкрито таке поняття як «прострочена заборгованість за наданим (тілом кредиту)» й «заборгованість за процентами на прострочену заборгованість», їх правову природу та підстави нарахування не передбачені самими Умовами та Правилами надання банківських послуг, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості визначити відмінності між термінами і поняттями «тіло кредиту» та «прострочене тіло кредиту», «проценти на поточну заборгованість» та «проценти на прострочену заборгованість» що, з урахуванням принципу юридичної визначеності, виключає підстави для покладення на споживача банківських послуг обов`язку по його поверненню. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що розрахунок заборгованості, що наданий позивачем на обґрунтування позовних вимог, є неналежним доказом для підтвердження позовних вимог, а тому суд не приймає його до уваги. Тобто, докази, якими позивач, в тому числі, підтверджує обставини щодо погодження між сторонами розміру відсотків, якими обґрунтовує свої вимоги, викладені в позовній заяві щодо стягнення з відповідачки заборгованості за відсотками, у сумі 15347 гривень 62 копійки, в розумінні ст. ст. 77, 79, 80 ЦПК України, є неналежними та недостатніми для підтвердження позовних вимог. Статтею 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 5 наведеної статті докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 7 наведеної статті, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи і згідно з ч. 2 ст.\~13\~ЦПК України це не є обов`язком суду. Враховуючи наведене, суд вважає, що позивачем не доведено факту погодження між сторонами умов кредитного договору, в тому числі і щодо розміру відсотків та штрафних санкцій за користування кредитними коштами, а також, строку дії такого договору, а наданий позивачем розрахунок не може слугувати підтвердженням укладення кредитного договору, оскільки по суті є письмовим обґрунтуванням заявлених вимог.\~\~ Таким чином, суд вважає не доведеним погодження між сторонами розміру відсотків, пені та штрафів, під які видавався кредит, у зв`язку із чим позовні вимоги АТ «Акцент-Банку» в частині стягнення заборгованості за відсотками не підлягають задоволенню. Щодо стягнення заборгованості за наданим кредитом у розмірі 22237 гривень 05 копійок суд зазначає наступне. Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про платіжні системи», платіжна картка - це електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для лініювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунку банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Тобто, використання платіжної картки можливе лише за наявності відкритого рахунку. Так, позивачем на підтвердження своїх вимог, щодо користування відповідачем кредитними коштами позивача за договором № б/н від 17 листопада 2019 року та наявності у останнього заборгованості за ним, надано суду Виписку по картці (рахунок [NUMBER] ) за період з 17 листопада 2019 року по 22 вересня 2023 року (а. с. 10-17 та на звороті). Вказана виписка є первинним банківським документом, а тому може бути належним доказом у справі. Однак, суд не приймає її до уваги з огляду на наступне. Так, з наданої позивачем Виписки по картці [NUMBER] вбачається, що надана вона за період з 17 листопада 2019 року по 22 вересня 2023 року, однак фактично вона надана за період з 17 листопада 2019 року по 19 липня 2023 року, тоді як стверджує позивач кредитний договір укладено 17 листопада 2019 року, а стягнути заборгованість він прохає суд станом на 22 вересня 2023 року, а отже вказана виписка не охоплює весь період кредитних правовідносин сторін, що позбавляє суд можливості перевірити рух коштів по вказаному у ній рахунку, а також перевірити суми використаних кредитних коштів відповідачем за даним кредитним договором та суми внесених ним коштів в рахунок його погашення. Крім того, вказана виписка по картці відповідача не містить інформації ані щодо встановлення відповідачу кредитного ліміту, тобто надання останньому кредитних коштів за вказаним кредитним договором від 17 листопада 2019 року, ані відомостей щодо його зміни (збільшення/зменшення кредитного ліміту), як то зазначено в Довідці за лімітами (а. с. 19). Більш того, з вказаної виписки вбачається, що позивачем з відповідача списувалися відсотки за користування кредитом у загальному розмірі 8770 гривень 40 копійок, які не погоджені з останнім, оскільки жодного належного, достатнього та допустимого доказу на підтвердження вказаного позивачем суду не надано. Також, з вказаної виписки вбачається, що позивачем списувалися грошові кошти з розрахункового рахунку відповідача в рахунок «Комісії» на загальну суму 1123 гривні 47 копійок, що є незаконним в силу вимог ч. ч. 1. 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Такий висновок також узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, що викладені у постановах від 20 лютого 2020 у справі № 666/4957/15-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 444/484/15-ц та від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16. Отже, списання позивачем грошових коштів з розрахункового рахунку відповідача в рахунок «комісії за обслуговування» на загальну суму 1123 гривні 47 копійок, що є платою за послуги, що супроводжують кредит, тобто платою за управління кредитом, є незаконним в силу вимог ч. ч. 1. 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Приписами ч. 5 ст. 216 ЦК України визначено, що суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до виписки з рахунків відповідачки, вказана вище сума, є платою за управління кредитом. Разом з цим, в умовах кредитного договору відсутнє будь-яке погодження між сторонами плати за управління кредитом. Отже, відповідно до приписів ст. 215 ЦК та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», списання «комісії за обслуговування» є нікчемним в силу закону з моменту його укладення, а отже такими, що не створюють юридичних наслідків для сторін, тому не потребує визнання його недійсним. Також, з вказаної виписки вбачається, що позивачем з відповідача списувалися грошові кошти в рахунок погашення кредиту «Плати частинами» на суму 3134 гривні 18 копійок, однак жодного договору на підтвердження укладення такого договору з відповідачем, позивачем суду не надано. Разом з цим, суд зазначає про те, що не приймає до уваги та вважає неналежними доказами у справі надані позивачем Довідку за картками (а. с. 18) та Довідку за лімітами (а. с. 19), оскільки вони не містять обов`язкових реквізитів документів (дати документу та його номеру), а з їх змісту не зрозуміло ані на підставі якого документу відкрито [PERSON] картковий рахунок № [NUMBER] , ані яким чином він стосується внутрішньобанківського референту SAMABWFС10072996056, ані коли вручені відповідачу зазначені у довідці картки. Таким чином, оскільки [PERSON] не погоджував сплату відсотків за користування кредитними коштами та сплату комісії за договором від 17 листопада 2019 року, суд вважає неправомірним та безпідставним списання позивачем внесених на погашення боржником коштів в рахунок погашення вказаних платежів за даним кредитом. Натомість дана сума коштів підлягає зарахуванню на погашення саме тіла кредиту. Тобто списання Банком внесених боржником коштів в рахунок погашення тіла кредиту та зарахування цих коштів на погашення відсотків за користування кредитом та комісії є неправомірним та безпідставним. Отже, позивачем не надано суду у якості доказу належним чином оформлений розрахунковий документ, який підтверджує факт видачі/перерахування кредитних коштів, на підставі заяви від 17 жовтня 2017 року та кредитного договору від 17 листопада 2019 року на відповідний рахунок відповідача, згідно з яким можна було б встановити суму, яку позивач надав/перерахував відповідачу саме як кредитні кошти. Разом з цим, з виписки по картковим рахункам відповідача вбачається, що останній здійснював користування кредитними коштами та загалом за період з 17 листопада 2019 року по 19 липня 2023 року витрати відповідача становлять 53437 гривень 57 копійок, в той час як зарахування на картку за цей же період становлять 18564 гривні 88 копійок, з чого вбачається, що відповідач має заборгованість перед банком у розмірі 34872 гривні 69 копійок, виходячи із розрахунку (55437,57-18564,88). При цьому, з виписки вбачається, що банк безпідставно нараховував в тіло кредиту відсотки у сумі 15347 гривень 62 копійки та комісію у сумі 1123 гривні 47 копійок, які не передбачені умовами цього договору. З огляду на викладене, враховуючи те, що за період з 17 листопада 2019 року по 19 липня 2023 року витрати відповідача становлять 53437 гривень 57 копійок, до яких позивачем безпідставно включено 15347 гривень 62 копійки за відсотки, які не передбачені умовами договору, при цьому, зарахування відповідача на його картку за цей же період становлять 18564 гривні 88 копійок, зважаючи на те, що позивачем з відповідача безпідставно було стягнуто також грошові кошти у сумі 1123 гривні 47 копійок у вигляді комісії та за кредитним договором «Плати частинами» 3134 гривні 18 копійок, суд доходить висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню різниця вказаних сум у розмірі 15267 гривень 42 копійки. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує\~право на\~справедливий і\~публічний розгляд\~справи упродовж\~розумного строку\~незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, в частині стягнення на користь АТ «Акцент-Банк» із [PERSON] на підставі кредитного договору від 17 листопада 2019 року заборгованості з фактично отриманого позичальником кредиту в розмірі 15267 гривень 42 копійки. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1090 гривень 45 копійок, виходячи із розрахунку ((2684)*(15267,42 копійки/37578,62). На підставі викладеного,

Outcome: partial