Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, якою просить суд ухвалити рішення, яким визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] з позивачем. Позовна заява обґрунтована тим що, позивач [PERSON] , перебував з відповідачем [PERSON] ( [PERSON] ) у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис №44. Від спільного подружнього життя народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя не склалось та рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 02.08.2021 року шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу, старший син - [PERSON] залишився проживати з позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Разом із ними за вказаною адресою мешкає бабуся - [PERSON] . Відповідач проживає окремо з 01.02.2021 року, що підтверджується актом Калинівської селищної ради від 15.06.2023р. Щодо сина [PERSON] - позивач та відповідачка не дійшли згоди стосовно того, з ким із них він проживатиме. Це і стало причиною звернення до суду із цим позовом. Присутні у судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, наполягали на їх задоволенні. Присутній у судовому засіданні представник відповідача [PERSON] визнав позовні вимоги, висловив лише незгоду із деякими обставинами, викладеними у позовній заяві. Відповідач [PERSON] , сповіщена належним чином про час та дату розгляду справи, до зали суду не з`явилась, відзив на позов не подавала. Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, з наступних підстав. В судовому засіданні встановлені наступні обставини справи. Позивач [PERSON] , перебував з відповідачем [PERSON] ( [PERSON] ) у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис №44. Від спільного подружнього життя народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя не склалось та рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 02.08.2021 року шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу, старший син - [PERSON] залишився проживати з позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Разом із ними за вказаною адресою мешкає бабуся - [PERSON] . Відповідач проживає окремо з 01.02.2021 року, що підтверджується актом Калинівської селищної ради від 15.06.2023р. Відповідно до акту обстеження умов проживання №40 від 08.06.2023р., складеного начальником служби у справах дітей Калинівської селищної ради, за адресою: [ADDRESS] - для малолітнього [PERSON] створені усі належні умови для проживання. За висновком Калинівської селищної ради Броварського району Київської області №164 від 30.05.2024р., було визнано за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом із батьком [PERSON] . Відповідно до ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Частиною 1 ст. 161 СК України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини 2 статті 160 Сімейного Кодексу України місце проживання дитини, яка досягла десяти років визначається за спільною згодою батьків та дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. В постанові Верховного Суду від 22.04.2019 у справі №204/6905/17 зазначено, що тлумачення статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п.1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому суд також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Також суд враховує надані позивачем докази про матеріально-побутові умови проживання, матеріальний стан, можливість позивача створити дитині умови для виховання і розвитку, виконання ним своїх батьківських обов`язків. Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, враховуючи створення батьком належних умов для проживання, виховання та забезпечення дитини, виходячи в першу чергу з інтересів дитини, суд приходить до переконання про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з батьком, крім того, дитина має проживати з одним із батьків, зважаючи на те, що батьки мають рівні права і обов`язки щодо виховання та розвитку дитини незалежно від того, що проживають окремо один від одного, беручи до уваги, що місце проживання дитини з одним із батьків не є перешкодою для іншого щодо виконання як обов`язків так і здійснення прав, а також те, що відповідач позов визнала, не заперечує проти визначення місця проживання дитини разом з батьком, позивачем по справі, у зв`язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved