Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-18 00:00:00

У травні 2023 року Акціонерне товариство «Міжнародний інвестиційний банк» (далі - АТ «МІБ») звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус КМНО Литвиненко Я. О., про недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації. Позовні вимоги мотивовані тим, що 10 листопада 2014 року в порядку забезпечення виконання грошових зобов`язань ТОВ «Свинець», між АТ «МІБ» та [PERSON] було укладено договір поруки № 00091.13-СВD/SUR. Зазначає, що рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 22 березня 2021 року у справі № 07/21 стягнуто із [PERSON] на користь АТ «МІБ» в рахунок часткового виконання зобов`язань ТОВ «Свинець» за кредитним договором № 00091.13-СВD/SUR від 08 серпня 2013 року суму коштів в розмірі 2 000 000,00 дол. США, стягнуто із [PERSON] на користь АТ «МІБ» третейський збір в сумі 25 500 грн. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24 квітня 2023 року у справі № 873/49/21 була задоволена заява АТ «МІБ» щодо видачі виконавчого документа (наказу) про примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 22 березня 2021 року у справі № 07/21. Позивач стверджує, що [PERSON] будучи боржником, уклала спірний договір дарування належної їй на праві власності квартири [ADDRESS] . Спірний договір дарування вчинений [PERSON] на користь своєї матері - [PERSON] з метою ухилитися від сплати боргу та позбавити позивача права здійснити звернення стягнення на майно [PERSON] як боржника. Таким чином, укладення між [PERSON] та [PERSON] оспорюваного договору дарування не створило жодних юридичних наслідків, а саме - реального безоплатного передання майна у власність іншій особі, що свідчить про недійсність правочину та порушення прав позивача АТ «МІБ», як кредитора. З урахуванням викладеного позивач просив суд визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 20 квітня 2023 року приватним нотаріусом КМНО Литвиненко Я. О. та зареєстрований в реєстрі за № 322; скасувати державну реєстрацію права власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер відомостей про речове право 49998957, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 15984180000, з одночасним припиненням права власності [PERSON] та відновленням на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 15984180000, права власності [PERSON] . Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 29 травня 2023 року відкрито провадження для розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. У вересні 2023 року представник [PERSON] - [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, у якому просить у задоволенні позову відмовити, вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими. Указував, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду постановою від 05 липня 2023 року задовольнив апеляційну скаргу [PERSON] та скасував ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 24 квітня 2023 року по справі № 873/49/21 про видачу наказу. У зв`язку з постановою Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 873/49/21 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Білоконем М. В. 27 липня 2023 року винесена постанова про закінчення виконавчого провадження ВП № 71865178 з примусового виконання наказу № 873/49/21 виданого 17 травня 2023 року Північним апеляційним господарським судом про стягнення із [PERSON] на користь АТ «МІБ» в рахунок часткового виконання зобов`язань ТОВ «Свинець» за кредитним договором № 00091.13-СВD від 08 серпня 2013 року 2 000 000,00 дол. США. Також, приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Білоконем М. В. 27 липня 2023 року винесена постанова про закінчення виконавчого провадження ВП № [NUMBER] з примусового виконання наказу № 873/49/21, виданого 17 травня 2023 року Північним апеляційним господарським судом про стягнення із [PERSON] на користь АТ «МІБ» третейського збору в розмірі 25 500 грн. Отже [PERSON] не має обов`язку виконувати рішення третейського суду від 22 березня 2021 року у третейській справі № 01/21 ні в добровільному порядку, ні в примусовому, оскільки рішення у цій третейській справі винесене незаконним складом третейського суду, що встановлено Верховним Судом у справі № 873/49/21. Вищевказаними постановами приватного виконавця також припинено чинність арешту майна боржника та скасовано заходи примусового виконання рішення. [PERSON] , будучи власником майна на власний розсуд розпорядилася ним, спірна квартира не була обтяжена будь-якими обмеженнями. Перебування у статусі поручителя не є тією обставиною, яка обмежує власника у здійсненні всієї повноти цивільних прав щодо належного йому майна відповідно до закону. Указує, що позивачем не надано доказів про те, що відчужене [PERSON] майно є її єдиним активом і саме у зв`язку з його відчуженням інтереси АТ «МІБ» залишаються незахищеними. З огляду на викладене, на думку сторони відповідача, не підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання недійсним договору дарування та похідної вимоги про скасування державної реєстрації права власності на вищевказану квартиру. У вересні 2023 року представник [PERSON] - [PERSON] подав до суду письмові пояснення по справі, у яких вказує, що не існує рішень компетентних судів, або інших юридично значимих документів, які б встановлювали наявність та розмір боргу [PERSON] перед АТ «МІБ» за кредитним договором № 00091.13-СВD від 08 серпня 2013 року, який укладено між АТ «МІБ» та ТОВ «Свинець». Також, АТ «МІБ» не має виконавчого документу із зафіксованою в ньому сумою боргу, який би давав позивачу право стягнення із [PERSON] , в тому числі, за рахунок майна, яке було предметом спірного договору. Сторона відповідача указує на те, що на момент провадження у цій справі [PERSON] не є боржником перед АТ «МІБ», оскільки відносини боргу та розмір боргу відповідачем не визнається, та не встановлені господарськими судами, до предметної юрисдикції яких відноситься встановлення цих обставин. У вересні 2023 року представник [PERSON] - [PERSON] подав до суду доповнення до відзиву на позовну заяву, доводи яких є аналогічними змісту тим, що викладені стороною відповідача у письмових поясненнях по справі. У жовтні 2023 року представник позивача подав до суду відповідь на відзив, у якій зазначає, що боржник [PERSON] , яка відчужила квартиру на підставі договору дарування на користь своєї матері, [PERSON] після пред`явлення до неї позову банку про стягнення заборгованості очевидно діяла недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклала договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Зазначає, що [PERSON] відчужила квартиру після настання строку виконання зобов`язання по кредитному договору № 00091.13-СВD від 08 серпня 2013 року, яким є 29 жовтня 2020 року, на користь своєї матері на підставі безоплатного договору дарування, у свою чергу, правочин вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Таким чином, наявність ознак недобросовісної поведінки боржника залежить не від наявності можливості примусового виконання рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 22 березня 2021 року у третейській справі № 07/21, а від вчинення боржником правочину у період настання у останнього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором. У квітні 2024 року від представника [PERSON] - [PERSON] надійшли до суду письмові пояснення, у яких вказує на те, що позивач пов`язує недійсність спірного договору з тим, що його укладення переслідувало мету уникнути виконання судового рішення про стягнення грошових коштів. При цьому, позивач не надав судового рішення про стягнення коштів із [PERSON] на його користь. Сторона відповідача посилається на те, що ні на момент укладення спірного договору, ні на даний час не існує звернення АТ «МІБ» з позовом до [PERSON] , що може мати наслідком ухвалення судового рішення, не існує ні судового розгляду, ні судового рішення, про ймовірне виконання якого в майбутньому заявляє позивач. Вищевикладене свідчить про безпідставність позову АТ «МІБ» про визнання недійсним договору дарування та про відсутність підстав для обставин, з якими закон пов`язує можливість кваліфікації правочину як фраудаторного і застосування наслідків у вигляді визнання правочину недійним. Ухвалою суду від 24 квітня 2024 року закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені ним вимоги із зазначених у позовній заяві підстав, просив позов задовольнити. Представник відповідача - [PERSON] - [PERSON] заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволенні з мотивів, викладених у відзиві. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Суд, заслухавши пояснення сторін, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, які підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 08 серпня 2013 року між ПАТ «МІБ», яке в подальшому було перейменовано в АТ «МІБ» та ПрАТ «Свинець», яке в подальшому було перейменовано у ТОВ «Свинець», укладено кредитний договір № 00091.13-СВD та ще 43 договори про внесення змін до нього, згідно з умовами яких АТ «МІБ» надав позичальнику грошові кошти (кредит) в іноземній валюті, у порядку і на умовах, що передбачені кредитним договором. Строк кредиту до 13 листопада 2020 року включно. 10 листопада 2014 року, у порядку забезпечення виконання грошових зобов`язань позичальник за кредитним договором, між АТ «МІБ» та [PERSON] укладено договір поруки № 00091.13-СВD/SUR. 27 жовтня 2020 року банк направив на адресу позичальника, відповідно до пунктів 6.2 і 6.3 розділ 6 кредитного договору письмову вимогу про дострокове повернення кредиту, згідно з якою, строк повернення кредиту було змінено на 28 жовтня 2020 року. 14 грудня 2020 року, на ім`я поручителя, [PERSON] , було надіслано письмову вимогу про погашення боргу, яка була отримана [PERSON] 16 грудня 2020 року. Вимога АТ «МІБ» про погашення боргу поручителем, [PERSON] , виконана не була. Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 22 березня 2021 року у справі № 07/21 позов АТ «МІБ» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено у повному обсязі. Стягнуто із [PERSON] на користь АТ «МІБ» в рахунок часткового виконання зобов`язань ТОВ «Свинець» за кредитним договором № 00091.13-СВD від 08 серпня 2013 року суму коштів в розмірі 2 000 000,00 дол. США; стягнуто із [PERSON] на користь АТ «МІБ» третейський збір в сумі 25 500 грн. 22 квітня 2021 року ухвалою Північного апеляційного господарського суду у справі № 873/51/21 скасовано рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 22 березня 2021 року. 10 серпня 2021 року Верховним Судом у складі Касаційного господарського суду, прийнята постанова про задоволення апеляційної скарги АТ «МІБ» у справі № 873/51/21. Скасовано ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 22 квітня 2021 року. 13 липня 2021 року Господарським судом м. Києва ухвалено рішення, що залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 01 лютого 2022 року, яким позовну заяву [PERSON] задоволено частково, визнано зобов`язання поруки, що виникли на підставі договору поруки № 00091.13-СВD/SUR від 10 листопада 2014 року, укладеного між [PERSON] та АТ «МІБ», припиненими. В іншій частині позовних вимог про визнання недійсним підпункту 5.4 вказаного договору поруки - відмовлено. 20 липня 2022 року Верховним Судом у справі № 910/3800/21 прийнята постанова, якою рішення Господарського суду м. Києва від 13 липня 2021 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 01 лютого 2022 року в частині задоволення позову про визнання припиненими зобов`язань поруки, що виникли на підставі договору поруки №00091.13-СВD/SUR від 10 листопада 2014 року між [PERSON] та АТ «МІБ» та розподілу судових витрат - скасовано, позов в цій частині залишено без розгляду. Суд також установив, що 20 квітня 2023 року [PERSON] здійснила відчуження, шляхом укладення договору дарування квартири [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Литвиненко Я. О., зареєстрованого в реєстрі за № 322, на користь своєї матері, [PERSON] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав. У подальшому, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24 квітня 2023 року задоволено заяву АТ «МІБ» про видачу виконавчого документа (наказу) на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 22 березня 2021 року у третейській справі №07/21. 17 травня 2023 року Північним апеляційним господарським судом видано накази про примусове виконання вказаного рішення. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 липня 2023 року ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 24 квітня 2023 року по справі №873/49/21 скасовано. Ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні заяви АТ «МІБ» про видачу виконавчого документа (наказу) на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 22 березня 2021 у третейській справі №07/21. Згідно частини першої статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно частини першої статті 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У Постанові Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Частинами другою та третьою статті 13 ЦК України встановлено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору після виникнення у нього зобов`язання із повернення боргу діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зазначено, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. У Постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зазначено, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). У Постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника). Судом установлено, що [PERSON] , відчуживши належну їй на праві власності квартиру своїй матері [PERSON] , вчинила зазначений правочин з метою приховання цього майна від звернення стягнення в рахунок погашення боргу, який виник у неї як поручителя за кредитним договором від 08 серпня 2013 року, строк виконання якого настав. Про факт фіктивності правочину, у своїй сукупності, свідчать такі обставини як: обізнаність [PERSON] про обов`язок її, як поручителя, відповідати перед кредитором за виконання кредитного зобов`язання, кінцевий строк погашення якого настав та вчинення боржником дій щодо відчуження належної їй квартири, на яку може бути звернуто стягнення, за договором дарування на користь близького родича, очевидно з метою уникнення цивільно-правової відповідальності. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що [PERSON] , відчуживши нерухоме майно, на яке могло бути звернуте стягнення в рахунок погашення боргу, на користь своєї матері, діяла з метою приховання цього майна від звернення стягнення на погашення боргу, що свідчить про те, що правова мета такого договору дарування була іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому такий правочин був очевидно фіктивним. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині визнання недійсним договору дарування від 20 квітня 2023 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , оскільки такий правочин використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на майно [PERSON] у разі несплати останньою боргу за кредитним договором, і зумовив для кредитора настання негативних наслідків. З огляду на те, що договір дарування квартири [ADDRESS] , укладеного 20 квітня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Литвиненко Я. О., є недійсним, прийняття рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на підставі недійсного договору є неправомірним, а тому є підстави для скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 49998957. Згідно положень ст.141 ЦПК України суд покладає на відповідачів судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено (п.35). Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну (п.36). З урахуванням задоволення позову, на підставі статті 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати з оплати судового збору по 2 684,00 грн. з кожного.

Outcome: approved