Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-16 00:00:00

Н адресу Тернопільського міськорайонного суду тернопільської області надійшов позов [PERSON] до Тернопільського відділу ДВС у Тернопільскому районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністетства юстиції про зняття арешту з майна, накладеного постановою про арешт майна боржника від 03.12.2015 року державним виконавцем Тернопільського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області у ВП 49337072. На обгурнування позовних вимог посилається на ту обставину, що на виконанні у Тернопільському районному відділі ДВС Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області перебувало виконавче провадження, в якому позивач перебуваву статусі боржника. 03.12.2015 року державним виконавцем було винесено постанову про накладання арешут на майно позивача, а в 2018 році виконавчий лист повернуто без виконання. Згіжно інформації з єдиного реєстру боржників від 06.04.2021 року, інформація стосовно боржника [PERSON] в реєстрі відсутня. В тому ж таки 2018 році ухвалою суду замінено стягувача на його правонустника, котрому, однак в 2021 році судом відмовлено у видачі дубліката виконавчого листа та поновлення строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання. Відтак позивач, не перебуваючи в статусі боржника, та за відсутності про нього інформації в ЄРБ, має арештованим усе своє майно, й в позасудовому порядку не може домогтися скасування арешту. Ухвалою суду від 08.04.2024 року відкрите провадження й, розгляд поствнолено здійснювати у спрощеному позовгнному провадженні. Усно оголошеною ухвалою суду від 16.05.2024 року ТОВ Фінансова компанія Європейська агенція з повернення боргів залучено до участі у справі у прцесулаьному статусі третьої особи. Представник позивача направив клопотання про розгляд справи за власної відсутності. Відповідач в судове засідання в судове засідання не з`явився, хоча своєчасно був повідомлений про час і місце судового розгляду, заперечень на позов не подав, про причини неявки суд не повідомив, а, відтак, за зазначених обставин, суд приходить до висновку про можливість заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення в порядку ст. 280 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Третя особа також не забезпечила явки повноважного представника, хоча належним чином повідомлялася судом про час і місце розгляду; пояснень по суті позову на адресу суду не надсилала. Дослідивши докази судом встановлені такі обставини. На виконанні в Тернопільському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області (теперішня назва - Тернопільський відділ державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебувало виконавче провадження ВП № 49337072 відкрите на підставі виконавчого листа № від 16.07.2015 року виданого Тернопільським міськрайонним судом про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» боргу в сумі 65\~837.56 грн. 03 грудня 2015 року постановою про арешт майна боржника державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області накладено арешт на майно [PERSON] . Державна реєстрація обтяження нерухомого майна проведена 17.10.2017 року за реєстровим записом № 2861711. 12 січня 2018 року виконавчий лист повернуто без виконання стягувану на підставі п. 7 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської у справі № 607/12845/14-ц від 11 липня 2018 року замінено стягувача AT «Дельта Банк» на його правонаступника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів». Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської у справі № 607/12845/14-ц від 25 червня 2021 року в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів» у видачі дубліката виконавчого листа та поновлення строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання відмовлено. Ухвала набрала законної сили 13 липня 2021 року (джерело: https://reyestr.court.gov.ua/Review/98207194). Отже, з січня 2018 року стягувач не здійснював дій щодо примусового виконання судового рішення, а тому суд погоджується з доводами сторони позивача, що поведінка стягувача не свідчила щодо своєї зацікавленості у примусовому виконанні судового рішення. Можна зробити висновки стосовно того, що новий стягувач не виявляв активності щодо примусового виконання судового рішення та допустив пропуск строку пред`явлення виконавчого листа до виконання без наявності об`єктивних на те причин, тобто з власної волі. 23 березня 2023 року, на підставі ст. 319 та 391 ЦК України, з врахуванням ч. 1 ст 57 Закону України «Про виконавче провадження» [PERSON] , через представника звернувся до відповідача із клопотанням про зняття арешту з майна боржника. Тернопільський районний відділ державно виконавчої служби надав відповідь від 27 березня 2023 року вказавши визначенні ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підстави для зняття арешту, в тому числі за рішенням суду. Задоволення заяви від 23.03.2023 року не відбулось, арешт майна боржника зберігає чинність. Частиною 1 ст. 12 ЦК України встановлено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч. 8 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій. Частиною 5 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, крім випадків, коли виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди. Отже, з волі стягувача примусове виконання судового рішення не здійснюється в межах процедури виконавчого провадження, та з огляду на пропуск строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання його примусове виконання в рамках Закону України «Про виконавче провадження» виключено. У відповідності до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно п. 4 ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем є заходами примусового виконання рішення суду. У відповідності до ч.1, 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Виходячи зі змісту ч. 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» арешт може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Згідно ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності (ч. 6). Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1). Звісно, нормами ст. 319 та 321 ЦК України передбачено, що право власності може бути обмежено у встановлених законом випадках, однак у взаємозв`язку із іншими нормами цивільного права, що регулюють право власності слід зважати на те, що таке втручання у права людини повинно бути виправданим з боку держави, становить суспільний інтерес та виконувати переслідувану законом мету. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї, визначено: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів». Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин право реалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції (висновки Верховного Суду від 01 листопада 2021 року у справі 21/170-08). За нормою пункту 39 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (пункт 107 рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), №3202/96, ECHR 2000-I). У рішенні Європейського суд з прав людини від 02.11.2004 у справі «Трегубенко проти України» (Заява № 61333/00), Суд повторює, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Також, Суд визначає, що «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Брумареску проти Румунії»). Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно порушується право приватної власності заявника, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному об`ємі розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Аналізуючи дані норми вбачається, що заборона відчуження майна боржника є засобом саме примусового виконання судового рішення, та застосовується за наявності примусового виконання рішення суду. Отже за умови виключення правового механізму процедури примусового виконання судового рішення з волі стягувача наявність арешту майна особи припиняє виконувати переслідувану законом мету обмеження права власності особи, а отже, існують цивільно-правові підстави для зняття арешту з майна накладених постановою державного виконавця від 03.12.2015 року у виконавчому провадженні ВП № 49337072. На підставі наведеного,

Outcome: approved