Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та 21 лютого 2024 року уточнивши позовні вимоги, просила суд в порядку поділу майна подружжя визнати за нею та відповідачем право власності за кожним по частці майнових прав на квартиру [ADDRESS] , що придбані за Договором № БВ 220117-2-1 купівлі-продажу цінних паперів (купівля) укладений між [PERSON] та [PERSON] 17.01.2022 року та Договором бронювання квартири № 201-250 від 17.01.2022 року, укладеним між ПАТ «Трест Жилбуд-1» та [PERSON] , також просила стягнути з відповідача на її користь понесені судові витарти у сумі 5\~298,35 грн. та за надання юридичної допомоги у сумі 10\~000,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначає, що 17 січня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір № БВ 220117-2-1 купівлі-продажу цінних паперів (купівля) та Договір бронювання квартири № 201-250 від 17 січня 2022 року, укладеним між ПАТ «Трест Жилбуд-1» та [PERSON] . З відповідачем у справі позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з 25.07.2020 року до його розірвання вже після подання позову за рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 09.11.2023 року. Таким чином, квартиру придбано під час шлюбу за спільні кошти подружжя, [PERSON] і вона діяли в інтересах сім`ї. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. \~ \~ \~ \~Таким чином, будучи власницею ідеальної частки у вказаній нерухомості, де її частка у майні, як дружини покупця, позивачка просить суд визнати її власницею ідеальної часки у майні відповідно до вказаного договору. Ухвалою суду від 26 грудня 2023 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження, яке кілька разів було відкладено з різних причин. Відзив на позов не надано. 20 травня 2024 року підготовче засідання закрито та призначено справу до розгляду по суті на 14 червня 2024 року. Позивачка надала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, на позовних вимогах наполягає та просить їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач надав телефонограму про розгляд справи за його відсутністю, з позовними вимогами згодний. Третя особа: Приватне акціонерне товариство «Трест Жилбуд-1» в судове засідання не прибув, але в матеріалах справи є розписки про отримання повідомлень про день та час розгляду справи. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю третьої особи. Суд, вивчивши позовну заяву, заслухавши сторони, дослідивши подані докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, приходить до наступного висновку. Відповідно до положень ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у відповідності ЦПК України випадках. Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Відповідно до ст. 182 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Зокрема судом встановлено та не оспорюються сторонами по справі, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.07.2020 року до його розірвання за рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 09.11.2023 року (а.с.12, 49). 17 січня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір № БВ 220117-2-1 купівлі-продажу цінних паперів (купівля) (а.с.13-14, 18-21) та Договір бронювання квартири № 201-250 від 17 січня 2022 року, укладені між ПАТ «Трест Жилбуд-1» та [PERSON] (а.с.16-17). До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми права. Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм СК України та ЦК України. Згiдно положень ст. 5 ЦПК України суд, здiйснюючи правосуддя захищає права, свободи та iнтереси фiзичних осiб у спосiб, визначений законами України. Перелiк способу захисту цивiльних прав та iнтересiв мiститься в статтi 16 ЦК України. Цей перелiк не є вичерпним i суд може захистити цивiльне право або інтерес iншим способом, що встановлений законом або договором. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, з матеріалів справи достовірно вбачається, що спірне майно набуте під час шлюбу є спільним майном подружжя, є спільною сумісною власністю та подружжя користується рівними правами на це майно. Відповідно до ст. 183 ЦК України речі є подільні та неподільні. Подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Таким чином, суд зазначає, що автомобіль є неподільною річчю. Згідно ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (неподільна річ), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Статтею 71 СК України передбачено способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зокрема, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку та інше, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Пунктом 25 ППВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Добровільно поділити майно у виді частки в квартирі подружжю не вдалося, бо вона є неподільною річчю, і зареєстрована одноосібно за відповідачем, а частка позивачки у цьому майні, як дружини, є прихованою. Суд доходить висновку про визнання за кожним права на частку квартири. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги законними та обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 141 ЦПК судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, а згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, позивачеві з державного бюджету слід повернути 2649,18 грн., а решту судового збору в сумі 2649,18 грн. слід стягнути з відповідача на користь позивачки, адже повна сума судового збору складає 5\~298,35 грн., також з відповідача на користь позивачки потрібно стягнути за надання професійної правничої допомоги 10\~000,00 грн., згідно розрахункових витрат (а.с.55). На підставі зазначеного та

Outcome: approved