Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-17 00:00:00

\~ \~ \~ \~В квітні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог просить суд: \~ \~ \~ \~- розірвати шлюб між ним та [PERSON] \~ \~ \~ \~- визнати в порядку поділу майна подружжя за ним право власності на частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 119,6 кв.м., на частину земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0185 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, з кадастровим номером 3210800000:01:053:0133 та на частину квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 48,8 кв.м. \~ \~ \~ \~- стягнути з відповідача на його користь понесені ним судові витрати у розмірі 49\~810,72 грн. \~ \~ \~ \~В обґрунтування позову зазначає, що в вересні 2001 року уклав шлюб з відповідачкою. Від шлюбу мають двох спільних дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . На певному етапі сімейного життя у нього з відповідачкою з`явилися різні погляди на майбутнє, пропало взаєморозуміння, що призвело до постійних сварок та нарікань. Вважає, що подальше перебування у шлюбі буде суперечити його інтересам, інтересам відповідача та їх спільних дітей. За час шлюбу подружжям було придбане нерухоме майно , а саме: житловий будинок за [ADDRESS] , загальною площею 119,6 кв.м., згідно договору купівлі продажу від 27.06.2018 року; земельну ділянку під будинком за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0185 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, з кадастровим номером 3210800000:01:053:0133, згідно договору купівлі продажу від 27.06.2018 року та квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 48,8 кв.м., згідно договору купівлі продажу від 29.09.2017 року. Титульним власником всього нерухомого майна подружжя за погодженням сторін вказано [PERSON] . У добровільному порядку поділити спільно нажите майно не вдалося, а тому позивач вимушений звернутися до суду з відповідним позовом. \~ \~ \~ \~Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву, в якій просить суд розглядати справу без участі сторони позивача. Представник відповідача надала суду письмову заяву, в якій просила суд розглядати справу без участі сторони відповідача, позовні вимоги визнала, не заперечує проти розірвання шлюбу та згодна з запропонованим позивачем поділом спільного подружнього майна. Суд, дослідивши надані письмові матеріали справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Згідно ч. 4 ст.\~206\~ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У судовому засіданні встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що 22 вересня 2001 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюбу, який зареєстрований Гайворонським відділом реєстрації актів громадянського стану Кіровоградської області, актовий запис № 63, після укладення шлюбу чоловіку та дружині присвоєно прізвище [PERSON] (а.с.12)., Від шлюбу стони мають повнолітню доньку [PERSON] , [INFO] (а.с.11) та малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.47), який проживає разом с матір`ю. Відповідно до статті 51 Конституції України,статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно з ч. 1ст. 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Позивач, скориставшись даним правом, звернувся до суду з позовом і наполягає на розірванні шлюбу, відповідачка не заперечує проти розірвання шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберегти шлюб з відповідачем. Положеннями ч. 2 ст.\~112\~Сімейного кодексу\~України визначено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З матеріалів справи вбачається, що шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені, сторони продовжувати шлюбні відносини не бажають, сім`я існує формально, спільного господарства не ведуть, мешкають окремо, відсутні спільні інтереси. На підставі зазначеного, а також беручи до уваги пояснення сторін, суд дійшов висновку, що причини, які спонукають наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов в цій частині підлягає задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги в частині розірвання шлюбу, суд зазначає, що сімейно-шлюбні відносини між сторонами припинились та носять формальний характер, спільне господарство сторони не ведуть. З пояснень відповідача вбачається, що зазначені в позові обставини ним не спростовуються та визнаються. Враховуючи те, що сторони наполягали на розірванні шлюбу, суд задовольняє позовні вимоги позивача в цій частині, оскільки побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки (ст. 1 СК України) та не може будуватись на примушуванні сторони до навіть формального знаходження в зареєстрованому шлюбі, а тим більш в подружніх відносинах. Відповідно до\~ст. 113 СК України\~особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Отже, зміна шлюбного прізвища на дошлюбне залежить виключно від волевиявлення особи яка змінила своє дошлюбне прізвище на шлюбне, та не може залежати від бажання іншого з подружжя. Відповідач просила залишити їй після розірвання шлюбу прізвище « [PERSON] » , суд залишає їй вказане шлюбне прізвище. Згідно з ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Частиною 3статті 115\~Сімейного кодексу\~України передбачено, що документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Що стосується вимог позивача про поділ спільно сумісного майна подружжя у вигляді визнання в порядку поділу майна подружжя за ним право власності на частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею119,6 кв.м., на частину земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0185 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, з кадастровим номером 3210800000:01:053:0133 та на частину квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 48,8 кв.м, суд вважає їх вмотивованими та обґрунтованими, які підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що в період шлюбу сторонами були придбані: житловий будинок за [ADDRESS] , загальною площею 119,6 кв.м., згідно договору купівлі продажу від 27.06.2018 року; земельна ділянка під будинком за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0185 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, з кадастровим номером 3210800000:01:053:0133, згідно договору купівлі продажу від 27.06.2018 року та квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 48,8 кв.м., згідно договору купівлі продажу від 29.09.2017 року. Титульним власником всього нерухомого майна подружжя за погодженням сторін вказано [PERSON] . Згідно з ч. 1ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1ст. 69 СК України). Згідно з ч. 1ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин,що мають істотне значення. Так, право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у ст. 69\~СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (ч. ч. 1, 2 ст. 71\~СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364\~ЦК України). Приписами частин 1 та 2 статті 372\~Цивільного кодексу\~України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя «від 21 грудня 2007року №11(надалі - Постанова), сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. Таким чином позов є обґрунтованим та таким що підлягає задоволенню. Згідно із ч.1\~ст. 142 ЦПК України\~у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивачем при подачі позову до суду було сплачено 8236,16 грн. судового збору за подання позовної заяви до суду, а отже з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову 4118,08 грн. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу. Так, позивач просить стягнути витрати понесені на правничу допомогу у розмірі 40 000,00 грн. Для цілей розподілу судових витрат визначається: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Згідно з\~ч.\~3\~ст.\~137\~ЦПК України\~для визначення\~розміру витрат\~на правничу\~допомогу з\~метою розподілу\~судових витрат\~учасник справи\~подає детальний\~опис робіт\~(наданих\~послуг),\~виконаних адвокатом,\~та здійснених\~ним витрат,\~необхідних для\~надання правничої\~допомоги. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Такої правової позиції щодо застосування норм права дотримується Верховний Суд у постанові від 23 січня 2019 року, прийнятій у справі №552/2145/16-ц. Матеріали справи містять квитанцію №KHXT-PAP7-E4AT-244B від 04.04.2024 року згідно якої [PERSON] заплатив завдаток згідно п. 4.1.1 Договору № 114-04/24 від 04.04.2024 року по рахунку № 23-04/24 від 04.04.2024 року у сумі 40\~000,00 грн Адвокатському об`єднанню «РЕЗОЛЮШН» (а.с.44 оборот). Суд зауважує на тому, що матеріали справи не містять договору про надання правничої допомоги, акту виконаних робіт, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Outcome: approved