Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-30 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Дніпрофінансгруп» звернулося до суду із зазначеною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 14.02.2008 року між ВАТ «Комерційний банк «Експобанк» (найменування змінено на Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Експобанк») та [PERSON] укладено договір кредиту і в той же день укладено договір поруки для забезпечення кредитного договору № 37/2008USD. Відповідно до договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 06.03.2018 року, укладеного між ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» (попередня назва ВАТ «Комерційний банк «Експобанк») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», право вимоги за договором кредиту від 14.02.2008 року, первісний кредитор відступив на користь ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп» разом з усіма додатками до нього (у т.ч. графіками здійснення платежів) та додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, змінами і доповненнями, що є невід`ємними частинами. Згідно договору відступлення ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» як новий кредитор набув право вимоги до [PERSON] щодо заборгованості за кредитним договором, а саме щодо отримання загальної суми заборгованості, яка включає суму основного боргу, проценти , нараховані на суму боргу, штрафні санкції на дату набрання чинності рішенням, а також право нараховувати проценти та штрафні санкції на суму основного боргу за договором кредиту та договором поруки з дати набрання чинності. Викладені обставини встановлені ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 25.07.2018 року по справі № 753/13354/18. В зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, первісний кредитор звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 21.02.2014 року по справі № 753/16299/13 позов задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» суму заборгованості за договором кредиту і забезпечення 14.02.2008 року в розмірі 423997 грн. 43 коп. На виконання рішення суду, стягувачу було видано виконавчий документ про стягнення з відповідача. Виконавчий документ про стягнення з [PERSON] , перебував на виконанні у Дарницькому відділі державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Державними виконавцями вживались заходи примусового виконання рішення в рамках виконавчого провадження. Не зважаючи на вжиті заходи примусового виконання та перебування протягом значного часу виконавчого документа на виконанні, станом на день подання зазначеного позову, рішення суду відповідачем не виконано, заборгованість не погашена. Представник позивача в судове засідання не з`явився , в позовній заяві вказав, що просять розгляд проводити в відсутність представника. Відповідач в судове засідання не з`явився , про час та місце розгляду повідомлені належним чином , заяв про відкладення розгляду, розгляд в їх відсутність, відзиву на позов не подавали, тому суд ухвалив розгляд проводити в порядку заочного провадження. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України). У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наведених нижче підстав. Як вбачається з матеріалів справи 14.02.2008 року між ВАТ «Комерційний банк «Експобанк» (найменування змінено на Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Експобанк») та [PERSON] укладено договір кредиту і в той же день укладено договір поруки для забезпечення кредитного договору № 37/2008USD. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 21.02.2014 року по справі № 753/16299/13 позов задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» суму заборгованості за договором кредиту і забезпечення 14.02.2008 року в розмірі 423997 грн. 43 коп. На виконання рішення суду, стягувачу було видано виконавчий документ про стягнення з відповідача. Згідно копії постанови державного виконавця Маріуци Т.В. органу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції від 23.04.2025 року, виконавчий лист № 753/16299/13, виданий 01.07.2014 року Дарницьким районним судом міста Києва було повернуто стягувачу у зв`язку із відсутністю доходів і майна у боржника. 12.12.2016 року державним виконавцем Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Пацуріною О.В. винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу у зв`язку відсутністю у боржника майна та доходів. Відповідно до договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 06.03.2018 року, укладеного між ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» (попередня назва ВАТ «Комерційний банк «Експобанк») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», право вимоги за договором кредиту від 14.02.2008 року, первісний кредитор відступив на користь ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп» разом з усіма додатками до нього (у т.ч. графіками здійснення платежів) та додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, змінами і доповненнями, що є невід`ємними частинами. Згідно договору відступлення ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» як новий кредитор набув право вимоги до [PERSON] щодо заборгованості за кредитним договором, а саме щодо отримання загальної суми заборгованості, яка включає суму основного боргу, проценти , нараховані на суму боргу, штрафні санкції на дату набрання чинності рішенням, а також право нараховувати проценти та штрафні санкції на суму основного боргу за договором кредиту та договором поруки з дати набрання чинності. Викладені обставини встановлені ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 25.07.2018 року по справі № 753/13354/18. За загальним правилом ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як вказано у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18): «Тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що: (1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; (2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; (3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку». У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.03.2023 року у справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21) зазначено наступне: «Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis ) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати три проценти річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18). Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2022 року в справі № 285/3536/20 (провадження № 61-261св22)». Такі ж правові підходи також застосовано, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09.08.2023 року у справі № 753/369/21 (провадження № 61-5785св23). Вбачається, що заявлені в позові до стягнення три проценти річних та інфляційні втрати нараховано на суму, яку стягнуто рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 21.02.2014 року у справі № 753/16299/13. Виконавчий лист по даній справі було видано 01.07.2014 року. Державними виконавцями в 2015 році та в 2016 році вказаний вище виконавчий лист повертався стягувачу у зв`язку із відсутністю у боржника доходу та майна. Відступлення права вимоги за вказаною заборгованістю до відповідача, позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» отримало в 2018 року, проте доказів того, що позивач вживав заходів щодо виконання рішення суду та повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання після його повернення суду не надано. Таким чином, вбачається, що позивач п`ять років з моменту отримання права вимоги до відповідача не вживав заходів щодо виконання рішення суду. За такої правової ситуації зобов`язання боржника за судовим рішенням трансформується в звичайне грошове зобов`язання. Тобто, в подальшому кредитор втрачає право на судовий захист своєї вимоги. Відповідно є підстави стверджувати, що між сторонами виникли правовідносини з виконання натурального зобов`язання. Отже, наразі три проценти річних та інфляційні втрати позивачем нараховано до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні. Усі інші доводи та твердження сторін не спростовують вищевикладених висновків суду. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які учасники судового розгляду посилалися як на підстави своїх вимог, в задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю. З огляду на відмову в позові в порядку ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір у справі покладається на позивача.

Outcome: dismissed