Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-19 00:00:00

20 листопада 2023 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, в якій позивачка з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 1902.2024 року, просить суд стягувати з відповідача на свою користь аліменти на неповнолітню [PERSON] у розмірі 15000,00 грн. щомісячно, починаючи стягнення з 01.11.2023 року та до повноліття дитини, а також аліменти за минулий період, а саме 8 років 2 місяці 5 днів в сумі 1\~442 223,44 грн. Позивачка в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона та відповідач є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] . У зареєстрованому шлюбі сторони по справі не перебували та не перебувають. Як стверджує позивачка, відповідач жодним чином не допомагає їй матеріально утримувати їх спільну доньку починаючи з 25.09.2015 року. Крім того, як вказує позивачка, в неї є ще одна неповнолітня донька від попереднього шлюбу. Також, позивачка вказує, що вона перебуває в тяжкому матеріальному становищі, з урахуванням самостійного виховання двох малолітніх дітей. Враховуючи викладені обставини, з посиланням на належне матеріальне становище відповідача, як платника аліментів, що дозволяє останньому сплачувати заявлений розмір аліментів, позивачка звернулась до суду з даним позовом. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу за вказаною заявою розподілено судді Калініченко Л.В. Разом з позовом, позивачкою одночасно було заявлено вимогу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на усе майно [PERSON] . Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 22.11.2023 року заяву [PERSON] про забезпечення позову, яка оформлена позовною вимогою у позовній заяві [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів,\~повернуто заявникові у зв`язку з її невідповідністю вимогам ЦПК України. Також, ухвалою суду від 22.11.23 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано позивачеві строк на усунення недоліків. \~28.11.2023 року на виконання ухвали суду представником позивача надано заяву про усунення недоліків. Дослідивши подані до суду документи, суддею встановлено, що позовна заява подана з додержанням вимог ст.ст.\~175-177 ЦПК України, позивачем виконані вимоги ухвали суду від 28.11.2023 року, підстави для залишення позовної заяви без руху або відмови у відкритті провадження, визначених у ст. 185, 186 ЦПК України, відсутні. У зв`язку з усуненням недоліків позовної заяви, ухвалою суду від 29.11.2023 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання з повідомленням сторін по справі. Надалі, 14.12.2023 року до суду від представника відповідача до суду надійшло клопотання про перехід до розгляд справи в порядку загального позовного провадження, а також надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить суд задовольнити позов частково, шляхом стягнення з нього аліментів в сумі 2833,00 грн., щомісячно. В обґрунтування відзиву на позовну заяву, представник відповідача вказує, що дійсно, після народження та по теперішній час спільна з позивачем донька проживає з матір`ю. Однак інші доводи позивачки в обґрунтування позову щодо самостійного виховання та утримання дитини виключно позивачем, відповідач вважає, відповідач вважає такими, що не відповідають дійсності та є введенням суд в оману та намаганням створити негативний образ відповідача. Як вказує представник у відзиві, з моменту народження доньки і до початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, відповідач майже кожні вихідні проводив час з донькою. Проте, мав таку змогу виключно у вигляді прогулянок з нею вдень, оскільки з боку позивача була заборона забирати доньку на вихідні. На усі свята донька завжди отримувала подарунки або грошові кошти на їх придбання. З 24.02.2022 р. у зв`язку із проживанням в різних країнах відповідач з донькою бачився кілька разів, але постійно спілкується з нею в телефонному режимі та по відеозв`язку. За наслідком викладеного, представник відповідача вказує, що відповідач весь час намагається приймати активну участь у виховані дитини, а доводи позивача, що відповідач не приймає участі у вихованні доньки у вигляді відвезення до школи, лікаря, відвідування концертів, є нічим іншим, як емоціями позивача та ніяким чином не свідчить про неприйняття участі у вихованні доньки. Також представник вказує, що позивачем не надано доказів, що дитина потребувала серйозного лікування, а відповідач проігнорував таку необхідність. Також представник відповідача зазначає, що ним додаються до відзиву докази, що підтверджують добровільне матеріальне (у грошовій формі) утримання відповідачем доньки протягом 2019 2023 рр., що в свою чергу підтверджує добровільне виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків щодо виховання та розвитку дитини, піклування про здоров`я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, та повне виконання батьком своїх обов`язків, передбачених ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст.180 СК України. За посиланнями відповідача, позивачем в свою чергу не надано суду доказів, які б підтверджували її письмові звернення до відповідача щодо сплати аліментів чи їх намір стягнути у судовому порядку. Також, представник відповідача вказує, що позивачем не надано доказів, що підтверджують домовленість з відповідачем щодо конкретного розміру матеріальної допомоги (аліментів), яку він повинен сплачувати та відповідно доказів його ухилення від добровільного утримання дитини. Таким чином, представник відповідача вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження обставин, які можуть бути підставою для стягнення аліментів за минулий час, а від так позовні вимоги в частині стягнення аліментів за минулий час не підлягають задоволенню. Додатково представник відповідача вважає безпідставними доводи позивача, що відповідач має свій бізнес за кордоном, оскільки відповідач не є засновником жодного підприємства, як на території України, так і закордоном. З доводів сторони відповідача, останній працює за контрактом в «Shine-Lotus» S.R.L. від 22.08.2022 р. на посаді директора за контрактом та фактично отримав заробітну плату за період травень-жовтень 2023 року у розмірі 1820 lei в місяць. Представник відповідача посилається на те, що доводи позивачки про те, що відповідач має гроші і змінив не один автомобіль за останній час, не відповідають дійсності, оскільки за відповідачем не зареєстровано жодного нерухомого та рухомого майна. Приймаючи викладене, представник відповідача вважає позов позивачки не обґрунтованим та просить суд задовольнити позов шляхом стягнення з відповідача на користь дочки аліменти в сумі 2833,00 грн., щомісячно, починаючи з дня звернення позивачки до суду з цим позовом. Також 14.12.2023 року представник відповідача надала до суду клопотання про залучення до участі по справі в якості третьої особи - [PERSON] , [INFO] , як законного представника неповнолітніх: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] 05.02.2024 року до суду від позивачки надійшла уточнена позовна заява. 19.02.2024 року до суду від позивачки надійшла нова редакція уточненої позовної заяви з вищевикладеними вимогами, в якій позивачка додатково вказує, що усі надані відповідачем платіжні інструкції про переказ коштів на її розрахункову картку, не є коштами переказаними на матеріальне утримання спільної дочки, а здійснювались відповідачем з метою повернення боргу її батьку - [PERSON] , а саме повернення коштів з продажу автомобіля, який належав батькові. Позивачка зазначає, що відповідач за дорученням продав даний автомобіль її батька, а грошові кошти від продажу повертав частинами. Грошові кошти були витрачені відповідачем на розвиток бізнесу, а зараз відповідач відкрив компанію на свою дружину, з якою він проживає однією сім`єю, [PERSON] , яка є засновником компанії S.R.L. SHINE LOTUS, та яка володіє 50% статутного капіталу даної компанії. За наслідком чого, позивачка вказує, що у відповідача є грошові кошти, щоб сплачувати аліменти на дитину. 07.02.2024 року судом в судовому засіданні було ухвалено задовольнити клопотання відповідача та здійснити перехід зі спрощеного провадження до загального позовного провадження, призначивши дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. Також, 07.02.2024 року судом було прийнято відзив на позовну заяву, та постановлено без видалення до нарадчої кімнати ухвалу, якою клопотання представника відповідача про залучення третьої особи, залишено без задоволення. 11.03.2024 року судом у підготовчому судовому засіданні прийнято до розгляду уточнену позовну заяву позивачки від 29.02.2024 року. 25.03.2024 року представником відповідача надано до суду відзив на уточнену позовну заяву, в якій представник просить суд вважати доводи позивачки в обґрунтування позову необґрунтованими та безпідставними. Додатково представник викладено вищевикладену позицію відповідача щодо часткового задоволення позову шляхом стягнення з нього аліментів на малолітню дитину в сумі 2833,00 грн., щомісячно. В решті вимог, представник відповідача просить суд у їх задоволенні відмовити. 12.04.2024 року позивачкою надано до суду клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткових доказів. 21.05.2024 року судом у підготовчому судовому засіданні за наслідком розгляду вказаного клопотання, ухвалено відмовити в його задоволенні приймаючи пропуск позивачем процесуального строку на вчинення відповідної процесуальної дії, за наслідком чого останні у відповідності до положень статті 83 ЦПК України, до розгляду судом не приймаються. Також, 21.05.2024 року судом було ухвалено прийняти відзив на уточнену позовну заяву, який надійшов від представника відповідача та за згодою сторін по справі, судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі і призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 20.06.2024 року о 14 год. 30 хв. До судового засідання призначеного на 20.06.2024 року з`явились: - позивачка [PERSON] , яка позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні судом; - представник відповідача [PERSON] [PERSON] , яка заперечувала проти задоволення позовних вимог, з підстав викладених у відзивах на позовну заяву. Представник зазначила, що відповідачем визнається позов частково, шляхом стягнення з нього аліментів на малолітню дитину в сумі 2833,00 грн., щомісячно, починаючи з дати звернення до суду з позовом. В іншій частині вимог, представник відповідача вважала позов не підлягаючим задоволенню з підстав необґрунтованості та недоведеності. Заслухавши пояснення позивачки та представника відповідача, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд вважає позов [PERSON] підлягаючим частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі у зареєстрованому шлюбі не перебували, однак є батьками [PERSON] , [INFO] , яка на час розгляду справи є малолітньою, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Також, судом встановлено, що позивачка [PERSON] є матір`ю малолітньої [PERSON] , [INFO] , батьком якої є інша особа відмінна від відповідача, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Відповідач [PERSON] також є батьком двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , матір`ю яких є інша особа відмінна від позивача, що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] . Вказані обставини сторонами по справі не спростовувались. Суд зазначає, що в даній справі між сторонами виник спір стосовно сплати відповідачем аліментів на малолітню [PERSON] , [INFO] . Відповідно до п.9 ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР(475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до\~ст. 141 Сімейного кодексу України\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого\~частиною п`ятою\~статті 157 цього Кодексу. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, що визначено статтею 180 СК України. Згідно з вимогами ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. З поданих до суду доказів, судом встановлено, що малолітня дитина сторін по справі [PERSON] , [INFO] , мешкає разом з матір`ю, батько мешкає окремо. Дані обставини сторонами не оспорювались. За наслідком чого, суд доходить до висновку, що позивачка набула право на стягнення з відповідача аліментів на спільну з відповідачем малолітню дочку. У відповідності до положень ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У відповідності до положень ч.1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. За\~ст.184 СК України,\~суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Згідно з ч.2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. У відповідності до Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», встановлено з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2920 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема дітей віком від 6 до 18 років в сумі 3196 гривень. Відповідно до ч.3 ст. 182 СК України, суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. У відповідності до п.п.3 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Суд враховує, що відповідно до вимог закону сторони нарівні зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття і створювати для них необхідні передумови для їх розвитку і забезпечення організації їх життя. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована\~Постановою ВР N 789-XII від 27.02.1991р., Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 11 березня 2020 року у справі №759/10277/18 та від 16 червня 2021 року у справі №643/11949/19, зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів. Згідно з умовами ч.3 ст.12, ч.1 ст.13 ЦПК України\~обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~ Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.\~Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.\~Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до\~статті 89\~ЦПК України,\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приймаючи вищевикладене та надаючи оцінку поданим до суду доказам, суд зазначає наступне. З поданих до суду доказів вбачається, що відповідач [PERSON] є особою працездатного віку, дієздатний, законодавчо на останнього покладено обов`язок забезпечення утримання та виховання власних дітей. Позивачкою надано до суду роздруківку декларації кандидата на посаду особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, яка подана [PERSON] за 2016 рік. Відповідно до вказаної декларації вбачається, що [PERSON] мав у власності автомобіль марки «Деу», 2007 року випуску, а також два транспортних засоби перебували у користуванні останнього. Інформація щодо належності [PERSON] на праві власності будь-якого нерухомого майна чи майнових прав, подана позивачкою декларація за 2016 рік не містить. Також наявна інформація про отримання відповідачем доходів за основним місцем роботи за 2016 рік в сумі 56980,00 грн., а також наявні доходи за поточний рік у його дружини [PERSON] в сумі 23200. Додатково, [PERSON] були задекларовані у наявності готівкові кошти у розмірах: 650000,00 грн.; 17000,00 доларів США, 21000,00 Євро. Також, позивачкою надано до позову роздруківку, вкладену іноземною мовою, без належного його перекладу на українську мову та без нотаріального посвідчення підпису перекладача, за наслідком чого остання в якості допустимого, належного, достатнього і достовірного доказу не приймається. Будь-яких інших доказів на підтвердження матеріального стану відповідача [PERSON] , у тому числі актуального, враховуючи що подана роздруківка декларації стосується матеріального стану відповідача восьмирічної давнини, позивачкою до суду в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано. Як вбачається, під час розгляду справи, позивачкою також не здійснювалось жодних дій зі заявлення клопотань про витребування доказів на підтвердження актуального матеріального стану відповідача, у тому числі з витребування доказів про наявність в останнього будь-якого нерухомого, рухомого майна, інформації про наявність розрахункових рахунків та наявності на них коштів, доказів про наявність доходів з відповідних державних органів, тощо. Додатково суд зазначає, що подані позивачкою докази за 2016 рік на підтвердження задекларованих відповідачем даних про матеріальний стан, не можуть бути актуальними матеріального стану особи станом на 2024 рік та враховані під час визначення розміру аліментів до стягнення до повноліття дитини. Будь-яких інших доказів на підтвердження викладених позивачкою доводів про матеріальну спроможність відповідача на сплату аліментів у заявленому розмірі, до суду не надано. Враховуючи вищевикладене, суд доходить до висновку, що позивачкою на підтвердження заявленого до стягнення з відповідача розміру аліментів в сумі 15\~000,00 грн., щомісячно, в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не доведено жодним доказом наявність у відповідача матеріальної спроможності на сплату аліментів у заявленому розмірі. Поряд з цим, як вбачається з поданих стороною відповідача доказів вбачається, що 22.08.2022 року [PERSON] , [INFO] , в місті Кишинів було укладено з ТОВ «Shine-Lotus» проект індивідуального трудового договору 01, за умовами якого [PERSON] , як працівник, призначається на посаду адміністратора починаючи з 22 серпня 2022 року і безпосередньо підпорядковується роботодавцю, з випробувальним терміном 3 календарних місяці. Пунктом 6.1 вказаного проекту договору передбачено, що за виконання роботи, передбаченої цим договором, роботодавець виплачує працівникові щомісячну заробітну плату брутто у розмірі 3500,00 лей, що включає усі передбачені законодавством надбавки та доплати. Відповідно до довідки про заробітну плату та інші отримані доходи за 2023 рік, виданої ТОВ «Shine-Lotus» 29.11.2023 року за вих. №01, [PERSON] , який працює на посаді адміністратора, було виплачено починаючи з 22.08.2022 року по теперішній час, заробітну плату в загальній сумі 10920,00 лей, виходячи з щомісячної виплати в сумі 1820,00 лей. У відповідності до офіційного курсу НБУ станом на 20.06.2024 року, 1 молдавський лей дорівнює 2,2682 грн. За наслідком чого вбачається, що відповідачем отримується заробітна плата щомісячно з розрахунку 4128,12 грн. (1820,00 * 2,2682 = 4128,12). Зазначені відомості та доказ, не спростований стороною позивача. Також судом враховується, що відповідач є батьком, ще двох малолітніх дітей. Визначаючи розмір аліментів до стягнення, судом враховується, що обов`язок батька утримувати дитину до досягнення нею повноліття, визначено чинним законодавством. Частина четверта статті 13 ЦК України проголошує, що при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Аліментні зобов`язання за своєю природою та генезою є саме морально-етичною категорією, яка втілена у нормі позитивного права. Фактично йдеться про повністю не охоплені правом, проте визнані суспільством базові принципи моралі. Вказаний висновок відповідає позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 17 травня 2023 року по цивільній справі № 753/20347/20. При вищевикладених обставинах, приймаючи, що відповідач є особою працездатного віку, дієздатний, законодавчо на останнього покладено обов`язок забезпечення утримання та виховання власних дітей, враховуючи встановлений розмір заробітної плати відповідача, відсутність будь-яких інших доказів на підтвердження матеріального стану останнього, а також приймаючи визнання відповідача позову в частині стягнення з нього аліментів в сумі на рівні 2\~800,00 грн., щомісячно, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача в цій частині, за наслідком чого з відповідача підлягає стягненню на користь позивача аліменти на малолітню [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 2800 (дві тисячі вісімсот) гривень 00 копійок, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісячно. Згідно з ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. За наслідком чого, аліменти у вказаному розмірі підлягають стягненню починаючи з дня звернення позивачки до суду з даним позовом, а саме - 20 листопада 2023 року та до досягнення дитиною повноліття, а саме [INFO] включно. Крім того, у відповідності до положень статті 430 ЦПК України, рішення в даній частині про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць, підлягає до негайного виконання. Суд вважає за належне роз`яснити сторонам, що відповідно до ст.192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них, а також положення ст.185 Сімейного кодексу України щодо обов`язку того з батьків, з кого присуджено аліменти на дитину, брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Одночасно суд роз`яснює, що статтею 196 Сімейного кодексу України передбачена відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Щодо вимог позивачки про стягнення з відповідача аліментів за минулий період, а саме за 8 років 2 місяці 5 днів в сумі 1\~442 223,44 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до\~статті 191 СК України\~аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: 1) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; 2) ухилення відповідача від надання утримання дитині. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста\~статті 81 ЦПК України). Як вбачається, позивачкою на підтвердження вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від надання утримання дитині, надано до уточненого позову дві заяви громадян [PERSON] та [PERSON] , якими підтверджується, що [PERSON] постійно просила відповідача на матеріальну допомогу для утримання дитини, однак останній ухилявся від її надання. Поряд з цим, судом не приймаються вказані заяви, як належні письмові докази, враховуючи, що останні не містять доказів на підтвердження осіб їх виконавців, засвідчення підписів даних осіб, інформації за який саме період стосується викладена ними інформація, з яких джерел їм відомо про повідомлені обставини, викладені обставини не підтверджуються жодним іншим доказом наявним в матеріалах справи. Також під час розгляду справи позивачкою не заявлялось відповідної заяви про допит вказаних осіб в якості свідків. Будь-яких інших доказів на підтвердження вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від надання утримання дитині, позивачкою в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано. Поряд з цим, суд зазначає, що стороною відповідача надано до відзиву на позовну заяву багато численну кількість квитанцій та виписок з банківського рахунку, з яких вбачається перерахування відповідачем грошових коштів в різних сумах на рахунок позивачки у період з 2019 по 2024 роки, частина з яких має призначення « [PERSON] ». У судовому засіданні позивачка підтвердила, що отримувала від відповідача грошові перекази на свій картковий рахунок з таким призначенням. Щодо доводів позивачки, що усі перераховані кошти відповідачем на її картковий рахунок є повернення відповідачем боргу її батькові за договором купівлі-продажу 1541/2017/361390 транспортного засобу від 07.03.2017 року, укладеного між [PERSON] , в інтересах якого діяв [PERSON] на підставі доручення, суд вважає необґрунтованими, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження будь-яких боргових обов`язків у відповідача перед батьком позивачки, у тому числі за наслідком вчинення відповідачем вказаного договору купівлі-продажу, як і доказів на підтвердження висловлення волевиявлення батька позивачки на повернення відповідачем будь-яких коштів для нього на рахунок його дочки. Також відповідачем надано до суду багату кількість фотокопій зображень, на підтвердження проведення часу з дочкою Миланою, які в свою чергу не спростовувались позивачем. Враховуючи викладені обставини в цілому, суд вважає необґрунтованими доводи позивачки про наявність факту вжиття нею заходів щодо одержання аліментів з відповідача, а також факту ухилення відповідача від надання утримання дитині. Отже, позивачкою в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано до суду жодних доказів на підтвердження наявності та існування в розумінні положень статті 191СК України необхідних умов для стягнення аліментів за минулий час. Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів за минулий період, є безпідставними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом приймається, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпції щодо фактів. Відповідно до\~\~ ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. \~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. \~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. \~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду \~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При вирішенні даного цивільно-правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на\~рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004\~у справі № 1-33/2004. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав\~\~ та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] є частково обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню. Відповідно до\~ч.\~1,\~2,\~6\~ст.\~141\~ЦПК України,\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: у\~разі задоволення\~позову -\~на відповідача; у\~разі відмови\~в позові\~-\~на позивача; у\~разі часткового\~задоволення позову\~-\~на обидві\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно зі ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються зокрема позивачі у справах про стягнення аліментів. З урахуванням вищевикладеного, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви про стягнення аліментів, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1211 гривні 20 копійок.

Outcome: partial