Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-20 00:00:00

До Голосіївського районного суду м. Києва звернувся [PERSON] із позовом до ПрАТ «Агентство по рефінансуванню житлових кредитів» про стягнення невиплаченої заробітної плати згідно контракту та інших належних сум при звільненні, за результатом розгляду якого просив суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в розмірі 4 677 456,33 грн., з яких: 325 314,29 грн. - частина заробітної плати за липень 2023 року; 1 538 142,04 грн. - компенсація за невикористані дні відпустки; 402 000,00 грн. - вихідна допомога при звільненні; 2 412 000,00 грн. - середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку за 6 місяців у відповідності до ст. 177 КЗпП України. В обґрунтування позовних вимог вказував, що працював у ПрАТ «АРЖК» на посаді Голови правління з 02.03.2012 до 31.07.2023 року. Контрактом від 02.03.2012 року, який кілька разів продовжувався, був встановлений розмір його заробітної плати та умови її виплати. Зокрема, 02.03.2012 року між ПрАТ «АРЖК» та [PERSON] був укладений трудовий договір (контракт) строком на 5 років, 15.02.2017 року дію контракту було продовжено до 02.03.2022 року, 15.02.2022 року дію контракту було продовжено до 02.03.2027 року. У розрахунковому листі від 31.07.2023 року ПрАТ «АРЖК» нарахувало [PERSON] суми, які не були фактично виплачені. [PERSON] стверджує, що ПрАТ «АРЖК» неправильно розрахувало і не виплатило належні суми, зокрема, частину заробітної плати за липень 2023 року, компенсацію за невикористані дні відпустки та вихідну допомогу при звільненні. Розрахунок мав здійснюватись на підставі умов контракту, зокрема, згідно з абзацом 1 та 2 пункту 4.1. Контракту: «За виконання обов`язків, передбачених цим Контрактом, керівникові нараховується та виплачується заробітна плата, надбавки та додаткове матеріальне стимулювання в розмірі та на умовах, визначених внутрішніми нормативними актами щодо умов оплати праці та матеріального стимулювання, затвердженими Наглядовою радою». Керівнику встановлюється посадовий оклад у сумі 65,000 грн. У подальшому при зміні розміру мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством України, розмір посадового окладу Керівника переглядається та встановлюється у сумі, кратній 60 розмірам мінімальних заробітних плат. Станом на 01.01.2023 року розмір мінімальної заробітної плати становив 6 700,00 грн. відповідно до Закону «Про державний бюджет України на 2023 рік». Відтак заробітна плата повинна становити 6700 грн. ? 60 = 402 000 грн. Призначення (обрання) та звільнення (припинення повноважень) Голови та членів Правління, затвердження умов трудових договорів (контрактів), а також встановлення розміру їх винагороди відноситься до виключної компетенції Наглядової ради Товариства. Позивач вважає, що Контракт детально визначав умови оплати праці, компенсації та інших виплат, які ПрАТ «АРЖК» повинно було нарахувати та виплатити [PERSON] за період його роботи та при звільненні. Позивач вказує на порушення ст. 47 та 116 КЗпП України, які зобов`язують роботодавця здійснити повний розрахунок зі звільненим працівником у день звільнення. Відсутність виплати належних сум, неправильні розрахунки та порушення термінів розрахунку [PERSON] вважає порушенням своїх трудових прав, що і стало причиною звернення до суду за захистом порушених трудових прав. 22.11.2023 року за поданим позовом [PERSON] відкрито провадження в порядку загального позовного провадження, про що постановлено ухвалу судді, вирішено клопотання представника позивача та витребувано у Приватного акціонерного товариства «Агентство по рефінансуванню житлових кредитів» (03033, м. Київ, вул. Саксаганського, 77) наказ голови правління від 02.03.2012р. №1-К, рішення наглядової ради від 01.03.2012р., що оформлено протоколом засідання наглядової ради №1, статути в редакції 2012 року, 2013 року, 2016 року, 2017 року, 2020 року, протокол установчих зборів від 16.02.2012р., рішення загальних зборів ПрАТ «АРЖК» від 28.04.2023р., рішення загальних зборів ПрАТ «АРЖК» від 28.04.2023р., наказ голови ліквідаційної комісії ПрАТ «АРЖК» віл 08.05.2023р. (щодо зміни штатки) з підтвердженням ознайомлення [PERSON] 31.05.2023р. 20.03.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, яким представник відповідача заперечує проти задоволення позову вказуючи на такі обставини. Відповідач вважає, що [PERSON] порушив строк звернення до суду, передбачений ч. 2 ст. 233 КЗпП України, оскільки звернувся до суду з позовом після трьох місяців з дня одержання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. При цьому позивач не надав обґрунтування щодо поважності причин такого пропуску, що є самостійною підставою для відмови в позові. Відповідач стверджує, що всі процедури звільнення були дотримані. [PERSON] попередили про звільнення 31 травня 2023 року, а 31 липня 2023 року його було звільнено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Виплати, належні [PERSON] , були нараховані та повідомлені йому в день звільнення, але фактичне перерахування грошових сум було об`єктивно неможливе через зупинення фінансових операцій банком на підставі Закону України про запобігання легалізації доходів, одержаних злочинним шляхом; арешт судом грошових коштів як речових доказів у кримінальному провадженні, що забороняло здійснювати будь-які виплати на користь позивача. Відповідач вказує, що після 01 січня 2017 року законодавчо змінився порядок розрахунку розміру заробітної плати, зокрема, мінімальна заробітна плата більше не застосовувалась як розрахункова величина для визначення посадових окладів. Заробітна плата [PERSON] з липня 2023 року була нарахована з використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного року, що становило 60 прожиткових мінімумів. Відповідач стверджує, що компенсація за невикористані дні відпустки була нарахована відповідно до розрахункового листка за липень 2023 року та становила 595 569, 78 грн. за 117 днів невикористаної відпустки. Позивач неправильно здійснював розрахунок середнього заробітку, використовуючи мінімальну заробітну плату як розрахункову величину. Відповідач стверджує, що підстави для стягнення середнього заробітку за затримку виплат відсутні, оскільки розрахунок не був здійснений з незалежних від відповідача причин. Відповідач вжив всі необхідні заходи для забезпечення виплат у день звільнення, але виплати були зупинені банком та арештовані судом. Відповідач заперечує проти заявленого позивачем розміру судових витрат, оскільки позивач не надав детального розрахунку та доказів їх понесення. Відповідач також заявляє про понесені судові витрати на професійну правничу допомогу адвокатів та очікує компенсації цих витрат у разі виграшу справи. До суду надійшла відповідь представника позивача на відзив представника відповідача, якою представник вказує, що строк звернення до суду не був порушений. 31.07.2023 року [PERSON] був звільнений з посади Голови правління ПрАТ «АРЖК», і позовна заява була подана до суду 30.10.2023 року, тобто в межах тримісячного строку, встановленого ч. 2 ст. 233 КЗпП України. За твердженням відповідача платіжна інструкція на виплату належних сум була сформована 31.07.2023 року, але була відправлена до банку лише 04.08.2023 року. За міркуванням представника позивача, це є підтвердженням порушення вимог ст. 47 КЗпП України про виплату всіх належних сум у день звільнення. Позивач наголошує, що заробітна плата повинна була нараховуватися згідно з контрактом, де встановлено оклад у сумі, кратній мінімальній заробітній платі. Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII (далі ЗУ від 06.12.2016 № 1774-VIII), на який посилається представник відповідача, не поширюється на правовідносини, встановлені контрактом між ПрАТ «АРЖК» та [PERSON] . Позивач надає експертний висновок, який підтверджує, що положення Закону № 1774-VIII не застосовуються до правовідносин за трудовим договором (контрактом) між ПрАТ «АРЖК» та [PERSON] і що розмір заробітної плати повинен визначатися на підставі контракту. Позивач стверджує, що блокування виплат фінансовим моніторингом не звільняє відповідача від відповідальності за невиплату належних сум у встановлені законодавством строки. Дії відповідача свідчать про умисне затримання виплат. Позивач наголошує, що нарахування та виплата заробітної плати здійснювалася згідно з контрактом, а зміни в законодавстві не мали впливу на умови контракту. Наглядова рада Товариства не приймала рішень про зміну умов оплати праці, встановлених контрактом. Позивач зазначає, що відповідач не надав обґрунтованих доказів щодо відсутності порушень умов оплати праці та процедур звільнення, що підтверджує безпідставність заперечень відповідача. Запереченнями відповідача на відповідь на відзив позивача зазначено, що виплати, належні [PERSON] при звільненні, не були виплачені в період з 31.07.2023 року по 04.08.2023 року через технічні проблеми - збій програмного забезпечення. Платіжну інструкцію було направлено до банку 04.08.2023 року. Відповідач вказує, що норма ч. 1 ст. 117 КЗпП України передбачає виплату середнього заробітку за весь час затримки, але не більше ніж за шість місяців, якщо виплата не була здійснена з вини роботодавця. Після направлення платіжної інструкції до банку виникли обставини, що не залежали від відповідача (зупинення фінмоніторингом фінансових операцій та накладення арешту на грошові кошти). Висновок, на який посилається позивач, не є висновком експерта у значенні ЦПК України та Закону України «Про судову експертизу», оскільки він не відповідає вимогам до висновку експерта і не є висновком експерта в галузі права. Крім того, висновок містить оцінку доказів, що є виключною компетенцією суду відповідно до ст. 89 ЦПК України. 01.05.2024 року підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду, про що постановлено ухвалу суду. У судовому засіданні представник позивача Лященко А.М. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала пояснення, тотожні змісту позовної заяви та інших процесуальних документів по суті. Представник відповідача адвокат Гутнік І.В. проти задоволення позову заперечила в повному обсязі, на підстав наданих у судовому засіданні пояснень та з врахуванням змісту відзиву вважає, що підстави для задоволення позову відсутні. Суд, у порядку загального позовного провадження, заслухавши пояснення сторін у судовому засіданні, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що 02.03.2012р. укладений трудовий контракт між Публічним акціонерним товариством «Агентство по рефінансуванню житлових кредитів», в особі голови Наглядової ради Подрезова С.О., та [PERSON] (т. 1, а.с. 23-28). Підставою для укладення контракту є призначення [PERSON] на посаду голови Правління публічного акціонерного товариства «Агентство по рефінансуванню житлових кредитів» на строк 5 років з 02.03.2012 року по 03.03.2017 року. Контракт регулює умови праці, обов`язки сторін, права сторін, умови матеріального забезпечення, відповідальність сторін, порядок вирішення спорів, а також умови припинення дії контракту. Зокрема, керівникові нараховується та виплачується заробітна плата, надбавки, та додаткове матеріальне стимулювання в розмірі та на умовах, визначених внутрішнім(и) нормативним(и) актом(ами) щодо умов оплати праці та матеріального стимулювання, затвердженими Наглядовою радою (далі - Положення). За цим Контрактом керівнику встановлюється посадовий оклад у сумі 65 000,00 грн. У подальшому, при зміні розміру мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством України, розмір посадового окладу Керівника переглядається та встановлюється в сумі, кратній 60 (шістдесяти) розмірам мінімальних заробітних плат, встановлених чинним законодавством України (пункт 4.1. Контракту). Із наказу №1-К від 02 березня 2012 року вбачається, що [PERSON] ,

Outcome: partial