Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-16 00:00:00

06.11.2017 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] .. 29.11.2013 року приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу Зіньковським І.М. відкрита спадкова справа №55400926. На момент відкриття спадкової справи нотаріусом проведено перевірку наявності в державному Спадковому реєстрі відомостей про можливі складені померлим [PERSON] заповіти або спадкові договори, за результатом якої встановлено, що станом на 29.11.2013 року [PERSON] за життя заповіти та спадкові договори не укладав. На день смерті батько в зареєстрованому шлюбі не перебував, мав окрім неї ще двох синів: [PERSON] та [PERSON] , які є спадкоємцями майна померлого. У січні 2015 року із судового рішення у цивільній справі № 583/1500/14-ц вона дізналася, що її батько 17.02.2012 року склав заповіт на ім`я [PERSON] , посвідчений секретарем Староіванівської сільської ради [PERSON] , номер у реєстрі нотаріальних дій 01, який зареєстровано у Спадковому реєстрі Охтирською державною нотаріальною конторою 04.12.2013 року №55422818. На переконання позивачки, заповіт складено з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, заповіт посвідчено не уповноваженою на те особою представницького органу, яка не була наділена повноваженнями на вчинення нотаріальних дій, також даний заповіт не був внесений в день вчинення відповідної нотаріальної дії до Спадкового реєстру. Після цього, посадовими особами Охтирської районної державної нотаріальної контори, майже через рік після вчинення самої нотаріальної дії, вже після смерті її батька, та після відкриття спадкової справи 29.11.2013 року, не маючи статусу реєстратора для органів місцевого самоврядування, яким є виключно Держінформ`юст та його філії, протиправно 04.12.2013 року, у незаконний, на думку позивачки, спосіб спірний заповіт вноситься до Спадкового реєстру. Крім того, її батько помер через наявну у нього тяжку хворобу, у зв`язку з чим приймав сильнодіючі наркотичні знеболювальні препарати за призначенням лікаря, був лежачою особою та не міг обходитися без стороннього догляду, а тому, вважає, не міг самостійно скласти та підписати заповіт, що вказує на відсутність вільного волевиявлення у особи на складення та підписання заповіту. Виходячи з викладеного просить визнати недійсним правочин у вигляді заповіту, складеного 17.02.2012 року від імені [PERSON] на користь [PERSON] , [INFO] , посвідчений секретарем Староіванівської сільської ради Охтирського району Сумської області Гудим В.І., зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №01 та Охтирською районною державної нотаріальною конторою у Спадковому реєстрі 04.12.2013 року за № 55422818; виключити зі Спадкового реєстру відповідний запис про реєстрацію заповіту. 16.02.2018 від представника відповідача адвоката Тимченка С.Л. надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що позовні вимоги стороною відповідача не визнаються зважаючи на те, що зміст заповіту повністю відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема і п. 2.1 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, відповідно до приписів якого в заповіті вказано і час і місце вчинення нотаріальної дії, а саме посвідчення заповіту. В заповіті мається підпис як заповідача, так і посадової особи органу місцевого самоврядування, що, на його переконання, є беззаперечним свідченням його дійсності. Твердження позивача про відсутність у секретаря сільської ради необхідних повноважень для вчинення нотаріальних дій вважає бездоказовими, а порушення процедури посвідчення та реєстрації заповіту не може бути підставою для визнання заповіту недійсним, оскільки чинне законодавство не ставить дійсність заповіту в залежність від добросовісності особи, уповноваженої на вчинення нотаріальних дій під час виконання своїх посадових обов`язків. Крім того, представник відповідача наголошує, що волевиявлення заповідача [PERSON] було вільним, незважаючи на його тяжку хворобу був цілковито свідомим у своєму намірі щодо укладення заповіту, а посилання позивачки на не здатність заповідача усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними ґрунтуються лише на її припущеннях. У відповіді на відзив, яка надійшла до суду 14.03.2018 від представника позивачки адвоката Кутового Я.А., останній висловив твердження, які повністю узгоджуються зі змістом позовної заяви. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та пояснив, що заповіт необхідно визнати недійсним, оскільки він, в порушення вимог ст. 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», був посвідчений секретарем сільської ради, тобто особою, яка не є уповноваженою, так як на той час було відсутнє відповідне рішення виконавчого комітету про покладення на нього обов`язку вчиняти нотаріальні дії. Крім того, було порушено вимоги щодо оформлення та посвідчення заповіту, а саме не було внесено відомості про посвідчення заповіту до Спадкового реєстру в день посвідчення заповіту, як того вимагають норми чинного законодавства, а лише через два місці після смерті спадкодавця. Між тим, відомості про посвідчення заповіту були внесені до Спадкового реєстру нотаріусом районної державної нотаріальної контори, хоча мають вноситися органом Держінформ`юсту або його філією. Враховуючи, що правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації, а заповіт не був своєчасно внесений до спадкового реєстру, таким чином він є недійсним. Крім того, спадкодавець хворів на тяжку хворобу, приймав сильнодіючі ліки, що ставить під сумнів його здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними на момент складення заповіту. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку з його необґрунтованістю. Зокрема зазначив, що спадкодавець, на момент посвідчення заповіту, ніяких ліків не приймав, так як лікарем йому призначені ліки з січня 2013 року, а заповіт посвідчено 17.02.2012 року, на той час [PERSON] займався підприємницькою діяльністю, самостійно керував автомобілем, виховував сина, тому підстав сумніватися у його дієздатності немає. Крім того, сама позивачка наголошує на тому, що спадкодавець не мав бажання здійснювати реєстрацію заповіту, що свідчить про його свідому позицію щодо даної обставини. Що стосується повноважень секретаря Староіванівської сільської ради зазначив, що [PERSON] , на момент посвідчення заповіту [PERSON] , був секретарем Староіванівської сільської ради та її виконавчого комітету, а тому в силу приписів Закону України «Про місцеве самоврядування» та Порядку вчинення нотаріальних дій, які діяли на той час, міг вчиняти дії щодо посвідчення заповіту. Те, що ним було подано заяву до державного нотаріуса про внесення відомостей до Спадкового реєстру, свідчить про його необізнаність у змінах в законодавстві, оскільки такий порядок посвідчення заповітів було застосовано вперше. Сам же заповіт містить усі необхідні дані, що передбачено вимогами чинного на той час законодавства, а несвоєчасне внесення відомостей до Спадкового реєстру, на його переконання, не є підставою для визнання заповіту недійсним. Крім того, вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, встановлений для звернення до суду із відповідним позовом, оскільки про порушення свого права вона була обізнана з 2014 року, та була залучена до справи про визнання заповіту нікчемним за позовом її брата [PERSON] в якості третьої особи, в зв`язку з чим просив застосувати строки позовної давності при вирішенні даного спору. Третя особа [PERSON] суду пояснила, що заповіт був посвідчений неповноважною особою, оскільки відносно секретаря Староіванівської сільської ради Гудим В.І. було відсутнє рішення виконавчого комітету сільської ради щодо надання йому повноваження на вчинення нотаріальних дій. Крім того, відповідно до ст. 56 Закону України «Про нотаріат» посвідчувальний напис та внесення відомостей до Спадкового реєстру проводиться одночасно. Сам заповіт не містить відомостей про місце його укладення та час, що, на її думку, має наслідком визнання заповіту недійсним. Крім того, з особистого спілкування з нині померлим [PERSON] їй відомо, що останній мав намір залишити у спадок сину Святославу будинок в с. Сосонка, дочці [PERSON] бар, сину [PERSON] будинок у с. Климентове, тому, на її думку, зміст заповіту не відповідає справжній волі спадкодавця. Стосовно строків звернення до суду з позовною заявою, то вважає такі твердження представника відповідача хибними, оскільки її дочка дізналася про існування заповіту батька лише у 2015 році, оскільки була відсутня за межами України тривалий час та інтереси доньки в суді представляла вона. [PERSON] , як законний представник неповнолітнього відповідача, в судовому засіданні висловила незгоду стосовно пред`явленого позову, пояснивши, що у 2012 році, коли було складено заповіт, її колишній чоловік [PERSON] , хоча вже і був хворий, але почував себе добре, ліків, які б впливали на його свідомість не вживав, займався підприємницькою діяльністю, керував автомобілем. На той час вони проживали разом. У 2013 році [PERSON] поклали до лікарні, вона знаходилася поряд з ним, піклувалася про нього, в той час він сказав їй код від домашнього сейфу, зазначивши, що в ньому є щось важливе для дитини. 23.10.2013 року вона поїхала додому і в сейфі виявила заповіт, після цього повернулася до лікарні і була з [PERSON] допоки він не помер. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що працює лікарем-невропатологом КЗ «Охтирська ЦРЛ». Із нині померлим [PERSON] був знайомий ще з часів перебування останнього у першому шлюбі, лікував його маму, а у лютому 2012 року він сам звертався до нього за медичною допомогою. Так, 14.02.2012 та 24.02.2012 він оглядав [PERSON] за місцем його мешкання, останній скаржився на болі у грудному та поясничному відділах хребта, в зв`язку з чим мав обмеження у русі. Як лікар, він звернув увагу на те, що [PERSON] мав іпохондричний стан: мав перепади настрою, періодами був агресивний, збуджений, втрачав розуміння реальності. Він поставив йому діагноз остеохондроз, дисциркуляторна енцефалопатія, призначив лікування. У зв`язку з таким станом пацієнта він порадив [PERSON] звернутися до лікаря-психіатра, який міг би призначити йому необхідні препарати. В наступні рази огляду стан [PERSON] стабілізувався, однак, враховуючи їх дружні стосунки, останній розповідав, що на стан його здоров`я також впливають незадовільні стосунки з другою дружиною, яка не хоче піклуватися про їх дитину, покинула їх і він склав заповіт, щоб повернути її у сім`ю до дитини. Свідок [PERSON] суду пояснила, що працює начальником служби у справах дітей Охтирської районної державної адміністрації та у 2009 році до їх Служби звернувся [PERSON] із заявою про визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] , з даного приводу на розгляді в суді знаходилась відповідна справа за позовом [PERSON] .. Служба неодноразово виїжджала за місцем мешкання сім`ї, обстежувалися житлово-побутові умови, проводилися зустрічі і спілкування з членами сім`ї, з того часу малолітній [PERSON] проживав з батьком, мати дитини проти цього не заперечувала. У 2012 році [PERSON] звернувся до Служби із заявою про проведення обстеження житлово-побутових умов проживання з метою позбавлення його колишньої дружини [PERSON] батьківських прав, оскільки остання на той час зловживала спиртними напоями. На той час ніяких відхилень у свідомості [PERSON] не спостерігалося, хоча він був збудженим і нервовим, перебував у напруженому стані через події які відбувалися в його стосунках із [PERSON] . Згодом, як став погіршуватися стан здоров`я [PERSON] , він неодноразово приходив до Служби, висловлював занепокоєння з приводу подальшої долі свого сина [PERSON] , хотів щоб у дитини була мама, в зв`язку з цим почався процес по відновленню батьківських прав [PERSON] , враховуючи, що остання надала докази про кодування від алкогольної залежності. На даний час [PERSON] поновлено у батьківських правах стосовно неповнолітнього сина [PERSON] , дитина проживає з матір`ю. Свідок [PERSON] суду пояснив, що знайомий із [PERSON] з 1993 року, вони мали дружні стосунки, часто зустрічалися. Знає, що [PERSON] мав онкологічне захворювання, але ніяких психічних відхилень у нього не помічав. В останній рік свого життя він почувався погано, схуд приблизно на 30 кг., був психологічно пригнічений через погані стосунки із [PERSON] , яку він позбавив батьківських прав відносно їх сина [PERSON] . Але він її розшукував, хвилювався з цього приводу. Розповідав, що склав на молодшого сина [PERSON] заповіт, але в розмові висловлював бажання залишити дочці кафе « [PERSON] », говорив, що всім вистачить. Свідок [PERSON] в суді пояснила, що [PERSON] є хрещеною матір`ю її дитини, добре знала її чоловіка [PERSON] , у якого працювала в кафе в с. Климентове. Про стан його здоров`я дізналася приблизно за два роки до його смерті, оскільки він увесь час займався справами по кафе, сам керував автомобілем, ніяких відхилень в його поведінці вона не помічала. Із [PERSON] та їх сином [PERSON] вони проживали в с. Климентове. Чи перебували вони у шлюбі їй достеменно не відомо, бувало, що вони сварилися. [PERSON] від нього уходила до бабусі, але потім поверталася. В розмові з нею [PERSON] говорив, що все майно залишиться сину [PERSON] . Коли [PERSON] попав у лікарню, то [PERSON] за ним доглядала. Свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] є його рідною сестрою, із [PERSON] у них були хороші стосунки, він часто влітку приїздив до них в гості та проживав у с. Климентове. Йому було відомо про хворобу [PERSON] , разом з сестрою він їздив на лікування до м. Київ за кермом власного автомобіля, але незважаючи на хворобу займався бізнесом, ніяких ознак психічного захворювання не виявляв. У приватній бесіді говорив, що усе майно хоче залишити сину [PERSON] . Про особисті стосунки сестри і [PERSON] йому мало що відомо, знає, що вони одружували та розлучалися, з сестри стягувалися аліменти, але вона завжди була із сином і [PERSON] .. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Судом встановлено факти та наступні їм правовідносини. [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] є дітьми [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження (т.с. 1 а.с. 13, т.с. 2 а.с. 179). 17 лютого 2012 року [PERSON] склав заповіт, яким на випадок своєї смерті заповів все своє майно, яке на день його смерті буде йому належати і на яке за законом він буде мати право заповів [PERSON] , [INFO] . Даний заповіт посвідчено секретарем Староіванівської сільської ради Гудим В.І. та зареєстрований в реєстрі за №01 (т.с. 1 а.с. 14). [INFO] [PERSON] помер у віці 57 років в м. Охтирці, Сумської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 15). [PERSON] на день смерті проживав за адресою: [ADDRESS] , та з ним проживав син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Староіванівської сільської ради від 27.05.2013 року №14 (т.с. 2 а.с. 202). 29 листопада 2013 року до приватного нотаріуса Охтирського районного нотаріального округу Зіньковського М.І. звернулись [PERSON] та [PERSON] із заявами про прийняття спадщини за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті [PERSON] , станом на 29.11.2013 року у Спадковому реєстрі інформація щодо відкриття спадкової справи була відсутня, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (т.с. 1 а.с. 16, 17).\~\~ 04 грудня 2013 року до Охтирської районної державної нотаріальної контори звернувся секретар Староіванівської сільської ради Гудим В.І. із заявою про реєстрацію заповіту, в цей же день було внесено відомості про заповіт до Спадкового реєстру за №55422818. 09 грудня 2013 року до приватного нотаріуса Охтирського районного нотаріального округу Зіньковського М.І. звернулась [PERSON] , яка діє в інтересах малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] .. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу (ч.ч. 1, 3 ст. 1247 ЦК України). Так, згідно з ч. 2 ст. 209 ЦК України нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Відповідно до ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Вказана норма ЦК України кореспондується зі змістом ч. 1 ст. 37 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року. Згідно п. 2.1 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженої наказом № 3306/5 від 11.11.2011 року та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 14.11.2011 року за №1298/20036, нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням. Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування, то в посвідчувальному написі на документі і в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії із зазначенням адреси, а також причини, з якої нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування (наприклад: "У зв`язку з хворобою заповідача заповіт посвідчено за адресою: [ADDRESS] ). Як зазначив ВССУ у своєму листі від 16.05.2013 року, відсутність у тексті заповіту напису що він складався та посвідчувався поза приміщенням нотаріальної контори, виконкому місцевої ради, але в межах нотаріального округу, не є істотною умовою для визнання заповіту недійсним, якщо судом буде встановлено, що форма заповіту відповідає вимогам ст.\~1247\~ЦК України і волевиявлення заповідача було вільним. Текст даного заповіту не містить напису щодо складення його поза межами приміщення сільської ради. Виходячи з викладеного, суд не приймає до уваги доводи позивача та його представника про те, що відсутність у заповіті вказівки про вчинення нотаріальної дії саме в приміщенні сільської ради може свідчити про його недійсність. Відповідно до статей 1233, 1234\~ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Загальні вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтями 1247, 1248 ЦК України, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу. За частиною першою статті 1257\~ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України. Так статтею 203 ЦК України визначено наступні вимоги: зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Заповіт, як односторонній правочин відповідає загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складенні особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо). Як встановлено судом, заповіт від 17.02.2012 року складався за особистим зверненням [PERSON] , дієздатність якого було перевірено. Будь-яких доказів про те, що на момент посвідчення заповіту [PERSON] не мав повної цивільної дієздатності до суду позивачем не надано. Крім того, судом встановлено, що заповіт містить вказівку на місце та час його складання, а саме зазначено наступне: село Стара Іванівка, Охтирського району, Сумської області, дві тисячі дванадцятого року лютого місяця сімнадцятого числа, заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем [PERSON] і власноручно підписаний ним у присутності [PERSON] о 15 годині 15 хвилин. Разом із тим, у заповіті зазначається, що він прочитаний вголос заповідачем та відповідає його волі, підписаний власноручно, про що мається особистий підпис заповідача [PERSON] із зазначенням його повного прізвища та ініціалів. Надаючи оцінку доводам сторони позивача щодо недійсності заповіту з підстави його посвідчення неповноважною особою суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це право, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Згідно ч. 1 ст. 38 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема, вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання. За ч. 1 ст. 50 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» секретар сільської, селищної міської ради обирається за пропозицією сільського, селищного, міського голови відповідною радою з числа її депутатів та працює в раді на постійній основі. Частиною 4 ст. 50 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що секретар сільської ради може за рішенням ради одночасно здійснювати повноваження секретаря виконавчого комітету відповідної ради. Частинами 1 і 2 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос, а згідно ч. 6 цієї статті виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення, які підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради. Як встановлено судом, на підставі рішення Староіванівської сільської ради першої сесії шостого скликання від 16.11.2010 року «Про обрання секретаря Староіванівської сільської ради» секретарем Староіванівської сільської ради обрано депутата виборчого округу №1 Гудима В.І. (т.с. 2 а.с. 2). Рішенням Староіванівської сільської ради першої сесії шостого скликання від 16.11.2010 року «Про утворення виконавчого комітету сільської ради» затверджено склад виконавчого комітету, до якого увійшов за посадою секретар сільської ради [PERSON] як секретар виконкому Староіванівської сільської ради (т.с. 1 а.с. 110). Рішенням Староіванівської сільської ради першої сесії шостого скликання від 16.11.2010 року «Про затвердження відповідального за ведення нотаріальних дій» обов`язки по вчиненню нотаріальних дій покладено на секретаря сільської ради [PERSON] (т.с. 1 а.с. 144). Таким чином, секретар Староіванівської сільської ради Гудим В.І., на час посвідчення заповіту, здійснював також повноваження секретаря виконавчого комітету Староіванівської сільської ради. За результатами прокурорської перевірки рішенням Староіванівської сільської ради тридцять другої сесії шостого скликання від 11.07.2014 року скасовано рішення першої сесії шостого скликання Староіванівської сільської ради від 1611.2010 року «Про затвердження відповідального за ведення нотаріальних дій», як таке, що не відповідає чинному законодавству. Рекомендовано виконавчому комітету Староіванівської сільської ради прийняти рішення, яким призначити особу, відповідальну за ведення нотаріальних дій згідно чинного законодавства (т.с. 1 а.с. 112, 113). Суд звертає увагу на те, що на момент посвідчення заповіту [PERSON] , станом на 17.02.2012 року, значене вище рішення першої сесії шостого скликання Староіванівської сільської ради Охтирського району Сумської області від 12.11.2010 року «Про затвердження відповідального за ведення нотаріальних дій» ніким не було оскаржено та не скасовано, а отже було чинним. Відповідно до ч. 1 ст. 73 ЗУ «Про місцеве самоврядування в України», акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території. В матеріалах справи відсутні докази, що станом на момент посвідчення вищевказаного заповіту повноваження на вчинення нотаріальних дій на території Староіванівської сільської ради, окрім секретаря Староіванівської сільської ради Гудим В.І., який також виконував повноваження секретаря виконавчого комітету Староіванівської сільської ради були надані будь-якій іншій особі. Аналізуючи вищенаведене, з урахуванням зазначених норм діючого законодавства, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що секретар Староіванівської сільської ради Гудим В.І. не був уповноважений вчиняти нотаріальні дії у відповідності до ст. 37 ЗУ «Про нотаріат» та ст. 1251 ЦК України. Таким чином, оскаржуваний заповіт посвідчений уповноваженою посадовою особою органу місцевого самоврядування на підставі повноважень, покладених на нього рішенням сесії сільської ради, відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», з дотриманням Закону України «Про нотаріат» та ст.ст. 1247, 1251 ЦК України. Відсутність відповідного рішення виконавчого комітету про покладення обов`язків на вчинення нотаріальних дій на посадову особу виконавчого комітету сільської ради, в даному випадку, з урахуванням встановлених судом обставин, не є підставою для визнання заповіту недійсним. З матеріалів справи вбачається, що заповіт [PERSON] від 17.02.2012 року записаний секретарем Староіванівської сільської ради Охтирського району Сумської області [PERSON] зі слів [PERSON] . Текст заповіту набраний на комп`ютері. Заповіт прочитаний та власноручно підписаний заповідачем у присутності секретаря сільської ради. Особу заповідача секретарем встановлено, його дієздатність перевірено. Заповіт [PERSON] від 17.02.2012 року зареєстровано в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування Староіванівської сільської ради за № 01, що вбачається зі змісту зазначеного Реєстру на 2012 рік. При вирішенні позову суд також враховує правову позицію Верховного Суду\~у складі\~Об`єднаної\~палати Касаційного\~цивільного суду згідно з Постановою від 29 січня 2024 року в справі №\~369/7921/21 згідно якої законодавець у ЦК України не передбачив такої підстави для кваліфікації заповіту, посвідченого секретарем сільської ради, нікчемним, як відсутність рішення виконавчого комітету сільської ради щодо покладання на цю посадову особу вчинення нотаріальних дій, так і відсутність вказівки в заповіті місця народження заповідача. Це не впливає на форму заповіту та порядок його посвідчення. Протилежна кваліфікація буде базуватися на мотивах розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення і порушить принцип свободи заповіту, оскільки він піддається правовій охороні й після смерті заповідача. Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними» роз`яснено, що правила статті 225\~ЦК поширюються на ті випадки коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння, тощо). Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного суду, справа № 359/3849/14-ц, провадження № 61-5896св18 від 14 листопада 2018 року. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Презумпція психічного здоров`я визначена в ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу», за змістом якої вбачається, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Позивачкою та її представником в судовому засіданні не надано доказів того, що при складанні заповіту спадкодавець не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки, як було зазначено вище, при складанні заповіту його дієздатність було перевірено. Судом з достовірністю встановлено, що волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі, що відображено в заповіті від 17.02.2012 року, який був досліджений в судовому засіданні. Посилання сторони позивача на те, що [PERSON] мав тяжке онкологічне захворювання, в зв`язку з чим приймав сильні знеболювальні препарати на основі морфію, а тому на момент складання заповіту не міг в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а зібрані у справі докази не спростовують встановлені судом фактичні обставини. Оцінюючи доводи позивача про недійсність заповіту з тієї підстави, що [PERSON] на момент складення заповіту нібито не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними, суд виходить з того, що на підтвердження таких обставин позивачем не надано суду належних і допустимих доказів. Згідно висновку судово-психіатричного експерта №608 від 19.10.2022 [PERSON] на момент складання заповіту 17 лютого 2012 року будь-яких психічних розладів не виявляв та за своїм психічним станом був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Крім того [PERSON] на досліджуваний період (17.02.20120 не перебував в такому вираженому психоемоційному стані, який би міг вплинути на його здатність розуміти свої дії, прогнозувати їх наслідки та реалізовувати їх своєю поведінкою. Позивач та третя особа на її стороні висловили незгоду із вказаним висновком вказавши на його істотну неправильність та неповноту. Проте суд не погодився із доводами, вважає їх надуманими. Висновок експерта є повним та належним чином мотивованим, що в сукупності із іншими доказами повністю спростовує доводи сторони позивача про недієздатність померлого на момент укладення правочину. Крім того, позивач у своїх твердження посилається на несвоєчасне, поза волею спадкодавця та здійснене неповноважною особою внесення до Спадкового реєстру відомостей щодо посвідчення заповіту, як на одну з підстав недійсності заповіту. Як вбачається з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 29.11.2013 року відомості про посвідчення заповіту [PERSON] у Спадковому реєстрі відсутні (т.с. 1 а.с. 16,17). Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст.\~1247\~ЦК України заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 8 Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у спадковому реєстрі, затвердженого постановою КМУ від 11.05.2011 року № 491 посадові особи органів місцевого самоврядування вносять до спадкового реєстру відомості про посвідчені заповіти шляхом подання державному підприємству, яке належить до сфери управління Мін`юсту, або його філіям заяв про реєстрацію. В пунктах 10 та 14 зазначеного вище Порядку йдеться про те що, такі заяви про реєстрацію подаються (надсилаються) Реєстратору в день вчинення відповідної нотаріальної дії та в цей же день Реєстратор здійснює державну реєстрацію посвідчених заповітів у Спадковому реєстрі. З матеріалів справи вбачається, що державну реєстрацію заповіту [PERSON] , посвідченого секретарем Староіванівської сільської ради 17.02.2012 року, у Спадковому реєстрі було проведено не в день вчинення відповідної нотаріальної дії, а 04.12.2013 року за зверненням секретаря Староіванівської сільської ради Гудим В.І. державним нотаріусом Охтирської районної державної нотаріальної контори, який не мав статусу реєстратора для органів місцевого самоврядування, оскільки таким є виключно Держінформ`юст та його філії. Однак, такі доводи сторони позивача не можуть бути підставою для визнання заповіту недійсним, враховуючи, що волевиявлення заповідача на момент складення заповіту було вільним і відповідало його волі, а несвоєчасне внесення відомостей про посвідчення заповіту до Спадкового реєстру не впливає на чинність правочину, оскільки таких наслідків законом не передбачено. Як вбачається із роз`яснень, викладених у частині третій\~пункту 17\~Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~судову практику\~у справах\~про спадкування»\~від 30\~травня 2008\~року №7 - заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, відповідно до частини першої статті 1257\~ЦК України є нікчемним, тому на підставі статті 215\~ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. Виходячи з наведеного, враховуючи, що заповідач [PERSON] недієздатним чи обмежено дієздатним судом не визнавався, тому мав право на складання заповіту; заповіт має письмову форму та посвідчений посадовою особою органу місцевого самоврядування; зміст заповіту, текст якого підписаний особисто заповідачем, останньому роз`яснено так само, як і зміст статей 1233, 1234, 1241, 1254, 1255, 1307 ЦК України; примірник заповіту виданий заповідачу; заповіт зареєстровано в реєстрі вчинення нотаріальних дій, суд, в даному випадку, дійшов обґрунтованого висновку про те, що при складанні оспорюваного заповіту були повністю дотримані вимоги закону щодо його форми та посвідчення у відповідності до положень статей 1247, 1251 ЦК України, а наявність формальних помилок при складанні заповіту не є підставою його нікчемності. Окрім цього, за усталеною практикою ЄСПЛ, особа не може відповідати за можливі помилки представників органів влади під час виконання ними своїх обов`язків в процесі забезпечення їх законних прав та інтересів. На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Тошкуце та інші проти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення ЄСПЛ у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Беєлер проти Італії"). Потреба виправити колишню «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення ЄСПЛ у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки"). Іншими словами, ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення ЄСПЛ у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" та у справах "Ґаші проти Хорватії", "Трґо проти Хорватії"). Дослідивши наявні докази та проаналізувавши практику вищих суддів і ЄСПЛ у подібних спорах, суд приходить до висновку, що недоліки, на які посилався позивач по справі, не впливають на загальний зміст заповіту. Скасування заповіту внаслідок допущеної неістотної помилки представником влади буде означати необґрунтоване (свавільне) втручання в права та інтереси як заповідача [PERSON] так і вигодонабувача за заповітом неповнолітнього [PERSON] .. При цьому суд зазначає, що виправлення цієї помилки є неможливим, внаслідок смерті заповідача [PERSON] , а скасування заповіту із формальних підстав означатиме нехтування останньою волею померлого, що є неприпустимим, зважаючи як на норми Конституції та законів України, так і на моральні засади суспільства. Європейський суд\~з прав\~людини вказав,\~що згідно\~з його\~усталеною практикою,\~яка відображає\~принцип,\~пов`язаний\~з належним\~здійсненням правосуддя,\~у рішеннях\~судів та\~інших органів\~з вирішення\~спорів мають\~бути належним\~чином зазначені\~підстави,\~на яких\~вони ґрунтуються.\~Хоча пункт\~1\~статті 6\~Конвенції зобов`язує\~суди обґрунтовувати\~свої рішення,\~його не\~можна тлумачити\~як такий,\~що вимагає\~детальної відповіді\~на кожен\~аргумент.\~Міра,\~до якої\~суд має\~виконати обов`язок\~щодо обґрунтування\~рішення,\~може бути\~різною в\~залежності від\~характеру рішення\~(SERYAVIN\~AND\~OTHERS\~v.\~UKRAINE,\~N\~4909/04,\~§ 58,\~ЄСПЛ,\~від 10\~лютого 2010\~року). При вирішенні позову в цій частині суд також враховує правову позицію Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду згідно з Постановою від 17 листопада 2021 року у справі №\~755/8776/18 згідно якої несвоєчасне здійснення державної реєстрації посвідченого заповіту в Спадковому реєстрі не зумовлює його нікчемність та не є підставою для оспорюваності заповіту. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особам, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, судом не встановлено, а позивачкою не доведено наявність підстав для визнання заповіту недійсним. Ознак нікчемності заповіту судом також не встановлено. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Враховуючи викладене суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивачки, оскільки наведені у позовній заяві доводи не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду належними та допустимими доказами. Згідно з вимогами пунктів 1.6, 2.3, 2.6, 2.9 Положення про Спадковий реєстр, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №1810/5 від 07 лишня 2011 року передбачено, що відомості про заповіти, у тому числі посвідчені посадовими та службовими особами, зазначеними в статтях 1251 та 1252 Цивільного кодексу України, статті 37 та частині першій\~статті 40 Закону України "Про нотаріат", спадкові договори та внесення змін до них, скасування заповітів та розірвання спадкових договорів, заведені спадкові справи та видані свідоцтва про право на спадщину підлягають обов`язковому внесенню до Спадкового реєстру. Таким чином, оскільки наразі відсутні підстави для визнання заповіту недійсним, немає підстав для виключення зі спадкового реєстру запису про реєстрацію заповіту. Представником відповідача до ухвалення судового рішення було заявлено про застосування судом строку позовної давності. Однак судом не вирішується питання стосовно строку позовної давності, оскільки наявні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог по суті спору. У відповідності до ст. 141 ЦПК України судові витрати залишаються за позивачем без відшкодування. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed