Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-17 00:00:00

у жовтні 2021 року позивач ФОП [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Сікорський Т.Г., звернувся до суду із зазначеним позовом. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 15.07.2021 року сторони уклали договір про надання інформаційно-консультативних послуг № 150720217 (далі - Договір), відповідно до умов якого позивач як виконавець був зобов`язаний надати відповідачу, як замовнику, інформаційно-консультативні послуги з метою продажу об`єкта нерухомого майна (майнових прав, інвестиційних активів тощо), а саме: квартири [ADDRESS] , а відповідач (замовник за договором) був зобов`язаний оплатити надані послуги відповідно до умов цього договору. Пунктом 1.3 договору передбачено, що інформаційно-консультаційні послуги, які надаються виконавцем згідно з цим договором, включають: консультування замовника щодо порядку підготовки об`єкта до продажу та його ринкової ціни; пошук потенційних покупців об`єкта (тобто осіб, які виявили зацікавленість у придбанні об`єкта), шляхом підготовки рекламних матеріалів щодо об`єкта, розміщення об`яв про умови продажу об`єкта в друкованих засобах інформації та мережі Інтернет із зазначенням контактних даних виконавця, організації презентацій (демонстрацій) та проведення оглядів об`єкта потенційними покупцями (періодичність розміщення відповідних оголошень, об`яв, проведення презентацій тощо та їх зміст Виконавець визначає на власний розсуд); інформування замовника про пропозиції потенційних покупців щодо придбання об`єкта та зміст переговорів, які ведуться з такими потенційними покупцями; складення за погодженням із замовником комерційних пропозицій про відчуження об`єкта; консультування замовника з питань, які стосуються цього договору. За пунктом 1.4 договору виконавець має ексклюзивні права. Це означає, що виконавець має виключне право супроводжувати процес продажу об`єкту. Замовник заявляє, що впродовж строку дії цього договору він зобов`язується не мати цивільно-правових, партнерських та інших домовленостей з іншими юридичними чи фізичними особами з приводу продажу об`єкту, а також не буде продавати об`єкт самостійно. У відповідності до пункту 1.5 договору послуги вважаються наданими виконавцем і прийняті замовником у момент продажу об`єкту незалежно від того, яким чином був знайдений потенційний покупець. Під продажем об`єкту розуміється укладення будь-якого правочину, який прямо або опосередковано передбачатиме перехід права власності на об`єкт від його власника, до іншої особи, в тому числі шляхом продажу корпоративних прав. Факт укладення такого правочину є єдиним і достатнім доказом повного надання замовнику послуг згідно з цим договором. Замовник погоджується, що будь-який покупець, якому в межах строку дії цього договору буде проданий об`єкт, вважається таким, який був знайдений виконавцем внаслідок надання послуг згідно з цим договором (тобто навіть якщо замовник знайде покупця самостійно, то вважатиметься, що такий покупець був знайдений внаслідок надання виконавцем послуг згідно з цим Договором). Пунктом 2.1 договору визначено, що за надані згідно з цим договором послуги замовник сплачує виконавцю винагороду у розмірі 3 (трьох) відсотків від вартості об`єкту, яка була запропонована потенційним покупцем і прийнята замовником. Вказав, що в рамках виконання договору позивачем надавалися відповідачу послуги, які передбачені договором, зокрема, було підготовлено рекламне оголошення із фотографіями, яке було розповсюджено у професійній середі потенційних покупців нерухомості та посередників. Тобто, позивач здійснював активні дії, спрямовані на пошук потенційних покупів об`єкту шляхом розповсюдження інформації про об`єкт рекламного характеру. Результатом надання послуг стало успішний продаж відповідачем об`єкту. Факт укладення договору купівлі-продажу об`єкту підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №270311612. З вказаної довідки вбачається, що 05.08.2021 року 18:48:47 об`єкт був проданий [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер: 682, виданий 05.08.2021, видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Алейніков М.В. За наявною у позивача інформацією продаж об`єкту було вчинено за 3 767 316,00 грн., що підтверджується копією Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №269291019. Отже, вважав, що позивачем було надано послуги згідно з договором у повному обсязі, що підтверджується фактом укладення відповідачем та третьою особою договору купівлі-продажу об`єкту. У зв`язку з цим відповідач зобов`язаний сплатити позивачу винагороду у розмірі 3% від ціни продажу об`єкту, тобто 113 019,48 грн. Крім того, пунктом 4.2 договору встановлено, що за недотримання замовником умов пункту 1.4 цього договору (умови щодо ексклюзивних прав виконавця) Замовник сплачує виконавцю штраф у розмірі 50% від вартості послуг виконавця. Пунктом 1.4 договору передбачено, що виконавець має виключне право супроводжувати процес продажу об`єкту. Замовник заявляє, що впродовж строку дії цього договору він зобов`язується не мати цивільно-правових, партнерських та інших домовленостей з іншими юридичними чи фізичними особами з приводу продажу об`єкту, а також не буде продавати об`єкт самостійно. Враховуючи той факт, що відповідач продав об`єкт, не попередивши про це позивача, тобто «продав об`єкт самостійно», то має місце порушення відповідачем умов пункту 1.4 цього договору (умови щодо ексклюзивних прав виконавця), що в силу вимог пункту 4.2 договору є підставою для сплати позивачу штрафу у розмірі 50% від вартості послуг виконавця, тобто 56 509,74 грн. Відповідно до пункту 2.4 договору оплата послуг виконавця здійснюється замовником у день продажу об`єкту. У пункті 4.1 Договору передбачено, що у випадку прострочення вказаного терміну понад 5 днів - замовник додатково до пені одноразово сплачує виконавцю штраф у розмірі 50% від вартості послуг виконавця. Оскільки за надані послуги відповідач так і не розрахувався, то він зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 50% від вартості послуг виконавця, тобто 56 509,74 грн. Відповідно до пункту 4.1 договору у разі прострочення замовником терміну оплати наданих виконавцем послуг замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі 10% від вартості послуг виконавця за кожен день прострочення. Оскільки з дня продажу об`єкта (05.08.2021 року) за надані послуги відповідач так і не розрахувався (по день здійснення розрахунку - 03.09.2021 року) і це становить 19 днів, то відповідач зобов`язаний сплатити позивачу пеню у розмірі 10% від вартості послуг Виконавця за кожен день, тобто 11 301,95 грн. за день X 29 днів = 327 756,55 грн. (станом на дату здійснення розрахунку). Отже, вважав, що усього відповідач зобов`язаний сплатити позивачу основу суму боргу із урахуванням пені і штрафу у розмірі 553 795,51 грн. Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва від 11.10.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначенням підготовчого судового засідання (т. 1 а.с. 21). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів по справі, витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Алейнікова М.В. належним чином засвідчену копію договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , серія та номер: 682, виданий 05.08.2021, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Алейніков М.В. 21.11.2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представників відповідача [PERSON] - адвокатів Сластнікової Г.О. та Сергієнко Н.О., в якому останні просили відмовити у задоволенні позовних вимог повністю за їх безпідставністю та необґрунтованістю. Вказали, що укладення 15.07.2021 року договору про надання інформаційно-консультативних послуг № 150720217 мало місце під тиском тяжких життєвих обставин, а саме необхідністю проведення термінової коштовної операції матері відповідача - [PERSON] . Зазначили, що відповідач погоджується з обставиною щодо укладення спірного договору, але акцентує увагу на тому, що не погоджується із фактом надання послуг ФО-П [PERSON] за умовами цього договору, якому на момент укладення договору були відомі обставини тяжкої хвороби матері відповідач та терміновість продажу об`єкту нерухомості. Також, вказали, що з боку [PERSON] мала місце повні бездіяльність, яка полягала у відсутності будь-яких (активних або пасивних) дій, спрямованих на продаж об`єкту нерухомості. Така протиправна недбалість обурила відповідача, тому, рятуючи життя найдорожчої людини, він був змушений розпочати пошук потенційних клієнтів на покупку квартири, незважаючи на наявний договір. Самостійний пошук покупця дав позитивний результат, адже, під впливом тяжких обставин відповідач був згоден продати нерухомість без завдатків, авансів, негайно та без зволікань. Тому, вважали, що договірні зобов`язання виконавцем - позивачем у справі не виконані, відтак, відсутні підстави для задоволення позовних вимог (т. 1 а.с. 118-160). 21.11.2022 року до суду від представників відповідача [PERSON] - адвокатів Сластнікової Г.О. та [PERSON] до суду надійшла зустрічна позовна заява, в якій останні просили суд визнати договір № 150720217 про надання інформаційно-консультативних послуг від 15.07.2021 року, укладений між ФО-П [PERSON] та [PERSON] , недійсним, оскільки укладений правочин не відповідає актам цивільного законодавства, містить звуження набутого права, вчинений стороною за відсутності державної реєстрації професійної діяльності виконавця, відсутність реальності настання правових наслідків, яких не могло бути, вчинений за відсутності волевиявлення особи на вчинення правочину та відповідності правочину критеріям дійсності в розумінні спеціального закону (т. 1 а.с. 65-115). 26.01.2023 року від адвоката позивача ФО-П [PERSON] - [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій останній проти викладених у відзиві обставин заперечив, просив враховувати доводи відповіді та задовольнити позовні вимоги. Вказав, що твердження відповідача про укладення правочину під впливом тяжких обставин, про що вказує відповідач, не доведені належними доказами, так само як і те, що позивачу було відомо про такі обставини. Зазначив, що позивачем було вчинено всі необхідні дії для виконання умов укладеного договору (т. 1 а.с. 161-175). 16.02.2024 року зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду із первісним позовом, у зв`язку з чим підготовче засідання відкладено на 01.06.2023 року (т. 1 а.с. 186-188). 13.03.2023 року до суду надійшов від адвоката ФОП [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якій останній проти зустрічного позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні за його безпідставністю та недоведеністю, первісний позов просив задовольнити в повному обсязі (т. 2 а.с. 1-7). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 01.08.2023 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду (т. 2 а.с. 54). 17.10.2023 року адвокатом Сергієнко Н.О. надійшли додаткові пояснення по справі, в яких остання просила зустрічний позов задовольнити, у задоволенні первісного позову відмовити (т. 2 а.с. 81-85). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] не зазначила обставин, які мають відношення до розгляду даної справи, оскільки відомості про укладення 15.07.2021 року договору про надання інформаційно-консультативних послуг № 150720217 та його умови їй невідомі. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов з викладених у ньому підстав. Представник відповідача - адвокат Сергієнко Н.О. заперечував проти задоволення позову, просила відмовити у його задоволенні, враховуючи обставини, викладені у відзиві на позов, та задовольнити зустрічну позовну заяву, виходячи з обставин, викладених у позові. Суд, допитавши свідка [PERSON] , заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 15.07.2021 року сторони уклали договір про надання інформаційно-консультативних послуг № 150720217 (далі - Договір), відповідно до умов якого виконавець був зобов`язаний надати замовнику, інформаційно-консультативні послуги з метою продажу об`єкта нерухомого майна (майнових прав, інвестиційних активів тощо), а саме: квартири [ADDRESS] , а відповідач (замовник за договором) був зобов`язаний оплатити надані послуги відповідно до умов цього договору. Пунктом 1.3 договору передбачено, що інформаційно-консультаційні послуги, які надаються виконавцем згідно з цим договором, включають: консультування замовника щодо порядку підготовки об`єкта до продажу та його ринкової ціни; пошук потенційних покупців об`єкта (тобто осіб, які виявили зацікавленість у придбанні об`єкта), шляхом підготовки рекламних матеріалів щодо об`єкта, розміщення об`яв про умови продажу об`єкта в друкованих засобах інформації та мережі Інтернет із зазначенням контактних даних виконавця, організації презентацій (демонстрацій) та проведення оглядів об`єкта потенційними покупцями (періодичність розміщення відповідних оголошень, об`яв, проведення презентацій тощо та їх зміст Виконавець визначає на власний розсуд); інформування замовника про пропозиції потенційних покупців щодо придбання об`єкта та зміст переговорів, які ведуться з такими потенційними покупцями; складення за погодженням із замовником комерційних пропозицій про відчуження об`єкта; консультування замовника з питань, які стосуються цього договору. За пунктом 1.4 договору виконавець має ексклюзивні права. Це означає, що виконавець має виключне право супроводжувати процес продажу об`єкту. Замовник заявляє, що впродовж строку дії цього договору він зобов`язується не мати цивільно-правових, партнерських та інших домовленостей з іншими юридичними чи фізичними особами з приводу продажу об`єкту, а також не буде продавати об`єкт самостійно. У відповідності до пункту 1.5 договору послуги вважаються наданими виконавцем і прийняті замовником у момент продажу об`єкту незалежно від того, яким чином був знайдений потенційний покупець. Під продажем об`єкту розуміється укладення будь-якого правочину, який прямо або опосередковано передбачатиме перехід права власності на об`єкт від його власника, до іншої особи, в тому числі шляхом продажу корпоративних прав. Факт укладення такого правочину є єдиним і достатнім доказом повного надання замовнику послуг згідно з цим договором. Замовник погоджується, що будь-який покупець, якому в межах строку дії цього договору буде проданий об`єкт, вважається таким, який був знайдений виконавцем внаслідок надання послуг згідно з цим договором (тобто навіть якщо замовник знайде покупця самостійно, то вважатиметься, що такий покупець був знайдений внаслідок надання виконавцем послуг згідно з цим Договором). Пунктом 2.1 договору визначено, що за надані згідно з цим договором послуги замовник сплачує виконавцю винагороду у розмірі 3 (трьох) відсотків від вартості об`єкту, яка була запропонована потенційним покупцем і прийнята замовником. Пунктом 4.2 договору встановлено, що за недотримання замовником умов пункту 1.4 цього договору (умови щодо ексклюзивних прав виконавця) Замовник сплачує виконавцю штраф у розмірі 50% від вартості послуг виконавця. Пунктом 1.4 договору передбачено, що виконавець має виключне право супроводжувати процес продажу об`єкту. Замовник заявляє, що впродовж строку дії цього договору він зобов`язується не мати цивільно-правових, партнерських та інших домовленостей з іншими юридичними чи фізичними особами з приводу продажу об`єкту, а також не буде продавати об`єкт самостійно. Відповідно до пункту 2.4 договору оплата послуг виконавця здійснюється замовником у день продажу об`єкту. У пункті 4.1 Договору у разі прострочення замовником терміну оплати наданих виконавцем послуг замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі 10% від вартості послуг виконавця за кожен день прострочення, а у випадку прострочення вказаного терміну понад 5 днів - замовник додатково до пені одноразово сплачує виконавцю штраф у розмірі 50% від вартості послуг виконавця (т. 1 а.с. 7-8). 05.08.2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, а саме: квартири [ADDRESS] , посвідчений ПН КМНО [PERSON] , зареєстрований в реєстрі за № 682, (т. 1 а.с. 129-130). Об`єкт нерухомості було продано за 3 767 316,00 грн. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надатипослугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно зі ст. 526 ЦК Українизобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони.Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Стаття 627 ЦК України визначає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановленідоговоромабо законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його устрок, встановленийдоговоромабо законом. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. За приписами ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно дост. 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Згідност. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Стаття 76 ЦПК України визнає доказами будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України). Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд встановив, що сторони уклали договір, досягли згоди стосовно всіх умов Договору, з якими [PERSON] погодився, підтверджується його підписом без будь-яких застережень. Отже, при укладенні договору відповідач вільно та свідомо погодилася виконувати усі зазначені в ньому зобов`язання. Вказане відповідачем за первісним позовом не спростовано доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. Крім того, у відзиві на позов [PERSON] визнано факт укладення спірного договору, але акцентовано увагу на тому, що не він погоджується із фактом надання послуг ФО-П [PERSON] за умовами цього договору. З даного приводу суд зазначає, що позивачем надані роздруківки електронного листування (т. 1 а.с. 165-174) свідчать про те, що позивачем, вчинялися дії щодо пошуку покупця на квартиру. Суд вважає, що з урахуванням обставин даної справи, відповідне електронне листування дає змогу встановити його учасників та підтверджує доводи сторони позивача за первісним позовом щодо наявності між сторонами відповідних відносин, ведення певних перемовин, тому суд і приймає таке листування як доказ у справі. Відповідач за первісним позовом не спростував зазначеного, не надав суду доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України щодо того, що ним не велась вказана переписка, не ставив під сумнів подані позивачем за первісним позовом роздруківки електронного листування. Із вказаного листування вбачається, що відповідачем за первісним позовом визнано умови укладеного між сторонами договору, останньому було відомо про ексклюзивність послуг позивача та наслідки невиконання умов договору, а також про те, що позивачем за первісним позовом провадяться дії по пошуку покупців, і відповідач за первісним позовом готовий компенсувати витрати позивача за первісним позовом по рекламі. Таким чином, позовні вимоги позивача за первісним позовом щодо стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за договором про надання інформаційно-консультативних послуг № 150720217 підлягають задоволенню з огляду на те, що належним та допустимим доказом вартості об`єкту нерухомості, а саме: квартири [ADDRESS] є договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Інших доказів вартості зазначеного нерухомого майна позивачем не надано, тому до стягнення підлягає сума винагороди, передбачена пунктом 2.1. договору, яка становить 113 019,48 грн. (3% від 3 767 316,00 грн.). Також, звертаючись до суду з позовом, позивач за первісним позовом за невиконання умов договору просив стягнути з відповідача [PERSON] за недотримання замовником умов пункту 1.4 цього договору (умови щодо ексклюзивних прав виконавця) штраф у розмірі 50% від вартості послуг виконавця, тобто 56 509,74 грн., за неоплату послуг виконавця у день продажу об`єкту штраф у розмірі 50% від вартості послуг виконавця,тобто 56 509,74 грн., а також за прострочення замовником терміну оплати наданих виконавцем послуг пеню у розмірі 10% від вартості послуг виконавця за кожен день прострочення, оскільки з дня продажу об`єкта (05.08.2021 року) за надані послуги відповідач так і не розрахувався (по день здійснення розрахунку - 03.09.2021 року) і це становить 327 756,55 грн. Так, цивільно-правова відповідальність - це покладення на порушника невигідних правових наслідків, що ґрунтуються на умовах договору або на законі, та, які полягають у позбавленні його певних прав або у заміні невиконання обов`язку новим, або у покладенні на цю особу нового додаткового обов`язку. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до положеньст. 549 ЦК Українинеустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно зіст. 61 Конституції Україниніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до ст. 549 ЦК Україништраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов`язань - свідчить про недотримання імперативних положень, закріплених у ст. 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Отже, чинним законодавством запроваджено заборону одночасного застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Разом з тим, чинним законодавством не закріплено положення про те, який же вид неустойки (штраф чи пеня) підлягає стягненню. Однак, ураховуючи характер спірних правовідносин, невиконання відповідачем за первісним позовом зобов`язань за договором, виходячи з принципу розумності та справедливості до стягнення з відповідача за первісним позовом користь позивача за первісним позовом підлягає стягненню штрафза недотримання замовником умов пункту 1.4 договору (умови щодо ексклюзивних прав виконавця), та пеня за прострочення замовником терміну оплати наданих виконавцем послуг. При цьому, суд виходить з наступного. Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.. При цьому неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 року № 7-рп/2013. Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 року у справі № 918/116/19. Крім цього, таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанова Верховного Суду від 02.11.2022 року у справі № 910/14591/21). Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції діє правило ч. 3 ст. 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити У визначенні підстав для зменшення розміру неустойки Суд виходить з такого. Так, положеннями ст. 3 ЦК України регламентовано загальні засади цивільного законодавства, якими, згідно з пунктами 3, 6 частини першої цієї статті ЦК України, є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність. Добросовісність є не тільки однією з основоположних засад цивільного законодавства, а також імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість. Отже, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості. В силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності, може бути застосований також закріплений законодавцем в ст. 3 ЦК України принцип можливості обмеження свободи договору (ст. ст. 6, 627 цього Кодексу) і як норма прямої дії, і як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах. Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора. Тому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (ч. 3 ст. 551 ЦК України). Суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. При вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суди, зокрема, беруть до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання. При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці. При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 04.06.2019 року у справі № 904/3551/18). Крім цього категорія «значно», яка використовуються в ст. 551 ЦК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведеної статі направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. Зменшення судом неустойки до певного розміру відбувається із визначенням її у конкретній грошовій сумі, що підлягає стягненню. При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду. В даному випадку суд виходить з того, що порушення відповідачем за первісним позовом своїх зобов`язань за договором не призвело до безповоротних негативних наслідків для позивача за первісним позовом, а доводи останнього зводяться до бажання позивача за первісним позовом застосувати до відповідача відповідальність у надмірному розмірі. Крім цього, у цій справі відповідач за первісним позовом не виконав договірне зобов`язання перед позивачем, вартість якого складає 113 019,48 грн., тоді як заявлена у спірних правовідносинах сума відповідальності за таке порушення складає 327 756,55 грн. Тобто, порушення відповідачем за первісним позовом договірного зобов`язання у цій справі полягає у невиконанні ним договірного зобов`язання, тоді як сума невиконаного відповідачем договірного зобов`язання у 2,9 рази менше за суму нарахованої за таке порушення неустойки (суми пені). Також, суд виходить з того, щопозивач за первісним позовом не зазнав жодних матеріальних збитків у зв`язку із порушенням відповідачем за первісним позовом умов договору, стягнення з відповідача пені є мірою відповідальності останнього за порушення, а не способом збагачення іншої сторони, тому розмірпені, яку необхідностягнути, має бути справедливим у відношенні до обох сторін договору та стимулом для відповідача за первісним позовом не здійснювати в подальшому порушень договірних зобов`язань, а для позивача - достатнім для компенсування його очікувань від належного виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань. Тому, суд надходить до висновку про необхідність зменшення у цій справі розміру пені (однак не штрафу) із заявлених 327 756,55 грн. до 5 659, 74 грн., виходячи з неспівмірності заявленої до стягнення суми пені, оскільки наслідки невиконання відповідачем за первісним позовом зобов`язання вочевидь більш вигідні для позивача за первісним позовом, ніж належне виконання такого зобов`язання. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Таким чином, суд надходить до висновку про часткове задоволення позову позовом ФО-П [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання послуг, і з [PERSON] на користь ФО-П [PERSON] підлягають стягненню сума винагороди, передбачена пунктом 2.1. договору, яка становить 113 019,48 грн. (3% від 3 767 316,00 грн.), за недотримання замовником умов пункту 1.4 договору (умови щодо ексклюзивних прав виконавця) штраф у розмірі 50% від вартості послуг виконавця, що становить 56 509,74 грн. та пеня за прострочення замовником терміну оплати наданих виконавцем послуг у розмірі 5 659,74 грн., а всього 175 188,96 грн. Щодо зустрічного позову, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право. Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилами ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Стаття 627 ЦК України визначає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно положень ч.1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. За приписами ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 907 ЦК України, договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Згідно ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленічастинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначатиу судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.11.2018 рокуу справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18). Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставиниі на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин;2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Тобто для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України. Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не булоби вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочинна вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними самев момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах. Аналогічні роз`яснення судам викладені у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними». Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин. Зазначене відповідає правовим висновкам, викладеним Верховним Судому постановах: від 12.03.2021 року у справі № 295/17488/15-ц, провадження № 61-9960св19, від 29.03.2021 року у справі№ 369/13272/18, провадження № 61-19054св20, від 15.11.2021 року у справі № 149/1962/20, провадження № 61-11553св21, від 26.01.2022 року у справі № 368/622/20, провадження № 61-17166св21, що свідчить про сталість судової практики щодо вирішення питання застосування правового механізму, передбаченого статтею 233 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборіі застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладенів постановах Верховного Суду. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватисяна припущеннях. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимогичи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Суд на підставі зібраних у справі доказів, дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору про надання інформаційно-консультативних послуг № 150720217 від 15.07.2021 року на підставі статі 233 ЦК України, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір укладений під впливом тяжкої для нього обставини (хвороби його матері) і на вкрай невигідних для нього умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Суд виходить з того, що позивач за зустрічним позовом, який оспорює правочин, мав довести,що за відсутності тяжкої обставини (хвороби) правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах, так як процесуальний обов`язок доказування покладено саме на нього (статті 12, 81 ЦПК України). При зверненні із зустрічним позовом, [PERSON] вказав, що укладення оспорюваного правочину було обумовлено тяжкою хворобою його матері, яка потребувала невідкладеного оперування, через що у нього виникла гостра потреба у грошових коштах на операцію останньої, і оскільки коштів на лікування не було, ним було укладено договір із ФОП [PERSON] . Разом з тим, з медичних виписок хворого [PERSON] (т. 1 а.с. 84-91) вбачається, що остання дійсно хворіла у квітні-травні 2021 року, а операції їй було проведено 19.05.2022 року та 27.07.2022 року, що підтвердила сама [PERSON] в ході розгляду справи, будучи допитаною судом у якості свідка, та вказавши, що вказані операції коштували понад 100 000,00 грн. Проте, вказане не є достатніми доказами на підтвердження існування тяжкої хвороби, що існувала на момент укладення [PERSON] оспорюваної угоди, тоді як інших доказів наявності сукупності двох взаємопов`язаних умов: тяжкої обставини, під впливом якої особа вчинила правочин, та вчинення такого правочину на вкрай невигідних умовах, матеріали справи не містять. Крім цього, [PERSON] за вимогами статті 233 ЦК України повинен обґрунтовувати саме обтяжливість певних умов оспорюваного ним договору, а не його «невигідність» у порівнянні із іншими видами договорів, які він міг би укласти, але не уклав. Тому, в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України суд всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, надійшов до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову. Питання судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial