Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-24 00:00:00

Представник позивачки звернувся до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок, мотивуючи це тим, що у травні 2012 році [PERSON] , за усною домовленістю з [PERSON] , який запевнив, що він є власником житлового будинку садибного типу [ADDRESS] , передала кошти у розмірі 34000,00 грн. за купівлю даного житлового будинку для використання у власних потребах. При цьому [PERSON] запевнив, що в найкоротший час він підготує всі належні правовстановлюючі документи для укладання відповідного правочину та його нотаріального посвідчення. На початку 2024 року [PERSON] , з намірами закінчити переоформлення вищевказаного житлового будинку, звернулася до знайомих [PERSON] для отримання інформації щодо його місцязнаходження та подальшої домовленості посвідчення правочину. Однак, позивачці повідомили, що місце перебування [PERSON] не відомо, а також, що вказаний будинок не належить останньому. Представник позивачки\~зазначає,\~що викладені обставини є підтвердженням добросовісного заволодіння, адже позивачка - [PERSON] при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності на вказаний житловий будинок. [PERSON] відкрито володіє житловим будинком садибного типу з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] , на вказане майно не претендують інші особи, безперервно і тривало володіє даним майном, тому наявні всі передбачені законом передумови в сукупності, які є підставою для визнання за позивачкою права власності за набувальною давністю. Представник позивача в судове засідання не з`явився, проте письмовою заявою прохав суд розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав повністю. Представник відповідача в судове засідання теж не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, заперечень проти позову не надав. Суд, дослідивши документи справи вважає, що позов слід задовольнити з слідуючих підстав. В судовому засіданні встановлено, що у травні 2012 році [PERSON] , за усною домовленістю з [PERSON] , який запевнив, що він є власником житлового будинку садибного типу [ADDRESS] , передала кошти у розмірі 34000,00 грн. за купівлю даного житлового будинку для використання у власних потребах. При цьому [PERSON] запевнив, що в найкоротший час він підготує всі належні правовстановлюючі документи для укладання відповідного правочину та його нотаріального посвідчення. На початку 2024 року [PERSON] , з намірами закінчити переоформлення вищевказаного житлового будинку, звернулася до знайомих [PERSON] для отримання інформації щодо його місцязнаходження та подальшої домовленості посвідчення правочину. Однак, позивачці повідомили, що місце перебування [PERSON] не відомо, а також, що вказаний будинок не належить останньому. Відповідно до технічного паспорта від 03 травня 2024 року виготовленого на замовлення [PERSON] , житловий будинок садибного типу [ADDRESS] загалом складається з А-1 житловий будинок загальною площею 26,0 кв.м., житловою площею 13,0 кв.м. та Б-літня кухня-сарай, В-вбиральна, І-водоколонка, № 1-2 - огорожа (а.с.9-11). Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною першою статті 344 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. \~ \~ \~ \~Згідно частини 4 статті 344 Цивільного кодексу України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України, а також частини четвертої статті 344 Цивільного кодексу України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Згідно пунктів 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Цивільним кодексом. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Такий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно пунктом 5 частини 1 статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до архівної довідки КП ОМБТІ від 02 травня 2024 року № 89 за архівними даними право власності на будинок належало [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а згідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02 травня 2024 року № 377020150 право власності на житловий будинок садибного типу за [ADDRESS] не зареєстровано, що унеможливлює встановити титульного власника (а.с.7). Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, позивачка - [PERSON] відкрито володіє житловим будинком садибного типу з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] , на вказане майно не претендують інші особи, безперервно і тривало володіє даним майном, тому наявні всі передбачені законом передумови в сукупності, які є підставою для визнання за позивачко права власності за набувальною давністю. Підтвердженням відкритого володіння також є здійснення [PERSON] оплати за отримані комунальні послуги за вказаною адресою протягом строку користування житловим будинком садибного типу з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] (а.с.12-20). Відповідно до положень статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. \~ \~ \~ \~Вказані правовідносини регулюються ст.ст.328, 344 ЦК України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». \~ \~ \~ \~

Outcome: approved