Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-20 00:00:00

12 червня 2024 року до суду надійшла позовна заява про визнання незаконним та скасування розпорядження Летичівської селищної ради народних депутатів №248 від 23 грудня 1993 року в частині надання дозволу на приватизацію та безпідставну передачу у приватну спільну власність квартири за адресою [ADDRESS] загальною площею 45,3 кв. м.; визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, видане Летичівською селищною радою народних депутатів 23 грудня 1993 року в частині; припинення права спільної приватної власності. В обґрунтування якої представник позивача зазначає, що розпорядженням Летичівської селищної ради народних депутатів №248 від 23 грудня 1993 року надано дозвіл на приватизацію та передано у приватну власність квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 45,3 кв. м., на підставі якого видано свідоцтво про право власності на житло [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] та [PERSON] . 19 березня 1997 року право власності за [PERSON] (1/3 частка), [PERSON] (1/3 частка) та [PERSON] зареєстровано в Хмельницькому бюро технічної інвентаризації. На даний час [PERSON] є військовослужбовцем та проходить військову службу у військовій частині [NUMBER] Національної гвардії України, яка знаходиться в м. Одесі та перебуває на квартирному обліку у згаданій військовій частині складом родини 3 (три) особи, втому числі: він, дружина [PERSON] , 1979 р.н., син [PERSON] , 2003 р.н. На даний час позивач винаймає квартиру у приватному порядку. На момент приватизації позивач був неповнолітній, оскільки досяг лише 13 років та став співвласником квартири у небажаний для себе спосіб. 13 червня 2024 року ухвалою Летичівського районного суду Хмельницької області позовну заяву прийнято до розгляд у порядку загального позовного провадження. 19 червня 2024 року від відповідачів [PERSON] та [PERSON] надійшли заяви про проведення розгляду справи у їхню відсутність, вважають позовні вимоги обґрунтованими та не заперечують проти їх задоволення. У судовому засіданні [PERSON] підтримав позов, з заявлених у ньому підстав. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги визнає. Заслухавши учасників справи та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до довідки Летичівської селищної ради від 25 січня 2024 року №278 на підставі розпорядження Летичівської селищної ради народних депутатів №248 від 23 грудня 1993 року було надано дозвіл на приватизацію та передано у приватну власність квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 45,3 кв. м. На підставі вказаного розпорядження Летичівською селищною радою народних депутатів 23 грудня 1993 року видано свідоцтво про право власності на житло [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] та [PERSON] . 19 березня 1997 року право власності за [PERSON] (1/3 частка), [PERSON] (1/3 частка) та [PERSON] зареєстровано в Хмельницькому бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 11 за реєстровим номером БТІ-3199. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від № 368554432, 368540557, 368545182 від 05 березня 2024 року відомості щодо прав на зазначене нерухоме майно, а також щодо прав, зареєстрованих на відповідача, відсутні. Згідно довідки № 708 від 05 березня 2024 року, [PERSON] є військовослужбовцем та проходить військову службу у військовій частині [NUMBER] Національної гвардії України, яка знаходиться в м. Одесі Згідно довідки № 14 від 14 лютого 2024 року, [PERSON] перебуває на квартирному обліку у згаданій військовій частині складом родини 3 (три) особи, втому числі: він, дружина [PERSON] , 1979 р.н., син [PERSON] , 2003 р.н. Службовим житлом не забезпечується. Право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутися до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду вказаним органом у строк передбачений чинним законодавством. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 грудня 2013 року у справі № 6- 121цс13. Таким чином, право особи на безоплатну приватизацію є правом абсолютним, тобто таким, що залежить лише від її волі і не може бути заперечене жодною посадовою чи службовою особою. А тому актом здійснення цього права слід вважати подання заяви про приватизацію. Відповідно, така заява має трактуватися як підстава для набуття права власності на житло. Відповідно до ч. 2\~ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Згідно ч.2 ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно ч.1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч. 1\~ст. 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч. 3\~ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Проте, згідно наданих суду документів, на підставі яких видано розпорядження та свідоцтво про право власності на житло, заяву про передачу квартири у приватну власність позивач не підписував. Доводи позивачки про те, що подача документів на приватизацію квартири здійснювалась без її відома та згоди на приватизацію вказаної квартири, будь-якими доказами не спростовані. Позивач стверджує, що він став співвласником квартири всупереч своїй волі, що позбавляє його права на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі та поклало на нього небажаний тягар утримання спільної власності. Отже, суд приходить до висновку, що оспорюваний правочин щодо приватизації житла має дефект волі. Відповідно до ст. 322 ЦК України на позивача, внаслідок проведеної без урахування його дійсних інтересів приватизації спірної квартири, покладений тягар утримання частки у спільній власності на квартиру, в той час як цієї власності він не потребує і витрати на її утримання є для нього небажаними та недоцільними. Преамбулою Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» зазначено, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні збереженні існуючого житла. Проведеною приватизацією спірної згаданої квартири вказана мета не досягнута, а навпаки приватизація створила перешкоди в здійснені права на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі. Рішення про передачу житла у приватну власність було прийнято не позивачем, без врахування його дійсних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Чинним законодавством України, зокрема ст. 203 ЦК України, визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. При цьому, ч. 2 ст. 328 ЦК України регламентовано, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 3\~ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.4\~ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до абз.3 п.24\~Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»\~у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Зі змісту заяв відповідачів [PERSON] та [PERSON] від 19 червня 2024 року, позиції представника відповідача Летичівської селищної ради у судовому засіданні, вбачається, що позовні вимоги повністю визнають. Враховуючи те, що приватизація житлового фонду не є обов`язком позивача, а правом, волевиявлення позивача не було здійснено під час приватизації квартири і вказаний правочин не відповідає його дійсній волі, його бажанню по покладенню на нього обов`язку утримання нерухомого майна. З урахуванням цього, приватизація квартири у такий спосіб порушує його цивільні права і дає йому законне право на звернення до суду за захистом своїх порушених прав. При цьому оскаржуване позивачем розпорядження Летичівської селищної ради народних депутатів №248 від 23 грудня 1993 року, ухвалене у відповідності до вимог закону та фактичних обставин, що існували станом на момент приватизації квартири у 1993 році; свідоцтво про право власності на житло, видане на підставі цього рішення відповідало вимогам діючого на той час цивільного законодавства і жодним чином не порушувало прав та інтересів позивача, тому позов підлягає задоволення частково в частині скасування 1/3 частини у праві спільної часткової власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 45,3 кв. м., належну [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане Летичівською селищною радою народних депутатів 23 грудня 1993 року та припинення права спільної часткової приватної власності [PERSON] на вказану квартиру. Питання про застосування строків позовної давності відповідачі не ставлять, а відтак, відповідно до положень ч. 4 ст. 267 ЦК України, питання щодо дотримання строків позовної давності суд не досліджує. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial