Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-12 00:00:00

У лютому 2024 року [PERSON] (далі - Позивач) звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом (з урахуванням клопотання Позивача про заміну неналежного відповідача вх. № 39565 від 25.03.2024) до Дочірнього підприємства Акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Хліб України" "Хлібна база № 89" (далі - ДП ДАК "Хліб України" "Хлібна база № 89", Дочірнє підприємство, Відповідач) про відшкодування моральної шкоди та просив стягнути з Відповідача на свою користь моральну шкоду в сумі 50 000,00 грн і відшкодувати за рахунок Відповідача понесені судові витрати. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 31.07.2023 наказом Акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Хліб України" (далі також - ДАК "Хліб України", Компанія), що є власником та вищим органом управління Відповідача, № 22-к/тр "Про призначення [PERSON] головою ліквідаційної комісії дочірнього підприємства ДАК "Хліб України" "Хлібна база № 89" Позивача було призначено головою ліквідаційної комісії Відповідача з 31.07.2023. Цим наказом було встановлено, що Позивач здійснює керівництво Дочірнім підприємством на період до завершення його ліквідації та приймає рішення з усіх питань ліквідаційної процедури Дочірнього підприємства, а також вказано перелік обов`язків, покладених на Позивача як на голову ліквідаційної комісії Дочірнього підприємства. З моменту призначення Позивач сумлінно виконував обов`язки, передбачені наказом про його призначення, спрямовані на ефективне здійснення ліквідаційної процедури Дочірнього підприємства, проведення інвентаризації, розрахунок із кредиторами тощо. Проте, у вересні 2023 року Позивачу стало відомо, що наказом ДАК "Хліб України" № 28-к/тр від 31.08.2023 "Про внесення змін до складу ліквідаційної комісії, затвердженого наказом ДАК "Хліб України" від 28.07.2023 № 20-к/тр" було прийнято рішення звільнити Позивача від виконання обов`язків голови ліквідаційної комісії Відповідача з 31.08.2023. Після цього Позивачеві стало відомо про те, що наказом ДАК "Хліб України" № 21-к/тр від 24.08.2023 було призначено проведення службового розслідування стосовно діяльності ліквідаційної комісії Дочірнього підприємства. До відома Позивача не було доведено ні підстав звільнення його від виконання обов`язків голови ліквідаційної комісії Відповідача, ні результатів службового розслідування. Після відкриття провадження у справі № 757/52900/23-ц за позовом [PERSON] до ДАК "Хліб України" про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення і поновлення на роботі Позивач зі змісту поданих ДАК "Хліб України" документів довідався, що ДАК "Хліб України", діючи як вищий орган управління Відповідача, неправомірно, за відсутності підстав звільнив Позивача за грубе порушення трудових обов`язків та встановив у діях Позивача ознаки зловживання службовим становищем та перевищення наданих йому повноважень на підставі помилкового тлумачення законодавства та розпорядчих документів, що стосуються діяльності Відповідача, ДАК "Хліб України", Акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" і правового статусу майна Відповідача, чим порушив, зокрема, право Позивача на повагу до гідності та честі, на недоторканість його ділової репутації. Вказані протиправні дії Відповідача в особі ДАК "Хліб України" як його вищого органу управління призвели до заподіяння Позивачеві моральної шкоди та порушили нормальний перебіг життя Позивача, спричинили тяжкі моральні страждання та погіршення стану його здоров`я. Відповідач у своєму відзиві позов не визнав, заперечуючи, вказав, що вважає позовні вимоги необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, зазначив, що Дочірнє підприємство є неналежним відповідачем, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Відповідач вважає, що Позивач пропустив строк для звернення до суду із позовною заявою, оскільки Позивачу ще у вересні 2023 року достеменно було відомо про причини його звільнення, проте позов про відшкодування моральної шкоди подано лише 16.02.2024, тобто майже через 5 місяців як Позивач дізнався про нібито порушення своїх прав, а тому Позивачем пропущено тримісячний строк для звернення до суду, встановлений статтею 233 КЗпП України. Також Відповідач зазначив, що відсутній будь-який причинно-наслідковий зв`язок між діями Відповідача щодо звільнення [PERSON] та наявністю моральної шкоди у Позивача; Позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів його моральних страждань, а також погіршення стану здоров`я, які виникли саме з вини Відповідача (який не приймав жодного рішення про звільнення Позивача), а тому Відповідач вважає, що відсутні підстави для задоволення позовної вимоги [PERSON] , адже сама по собі констатація факту про нанесення моральної шкоди Позивачу не може бути беззаперечною підставою для її відшкодування без доведеності її заподіяння та наявного причинного зв`язку між діями роботодавця та її наслідками. Висновки [PERSON] про те, що спірна нерухомість не переходила у державну власність, є безпідставними та надуманими, Позивач не надає суду жодних доказів на підтвердження того, що майно філії "Хлібна база № 89" нібито вибуло із державної власності, отже, вказані дії Позивача свідчать про завдання шкоди інтересам Держави. На підставі вказаного Відповідач просив відмовити у задоволенні позовної заяви в повному обсязі. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Бусик О. Л. від 22 лютого 2024 року відкрито провадження у справі № 757/8094/24-ц за позовом [PERSON] до ДАК "Хліб України", треті особи: Дочірнє підприємство, Фонд державного майна, Акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України", Міністерство економіки України, про відшкодування моральної шкоди за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та об`єднано в одне провадження зі справою № 757/52900/23-ц за позовом [PERSON] до ДАК "Хліб України", третя особа: Дочірнє підприємство, про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Вовка С. В. від 23 лютого 2024 року прийнято до свого провадження матеріали цивільної справи № 757/52900/23-ц за позовом [PERSON] до ДАК "Хліб України" про відшкодування моральної шкоди та призначено до розгляду на 05 березня 2024 року. Протокольною ухвалою суду відкладено судове засідання на 21 березня 2024 року. 12 березня 2024 року надійшов відзив ДАК "Хліб України" на позовну заяву [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, за змістом якого ДАК "Хліб України" просила відмовити в позові. 20 березня 2024 року надійшли пояснення третьої особи - Міністерства економіки України, за змістом яких останнє просить відмовити в позові. 21 березня 2024 року надійшли пояснення третьої особи - Акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України", за змістом яких останнє просить відмовити в позові. 21 березня 2024 року судове засідання не відбулося, розгляд відкладено на 25 березня 2024 року. Ухвалою від 25 березня 2024 року залишено без задоволення клопотання представника ДАК "Хліб України" про зупинення провадження у справі. Протокольною ухвалою від 25 березня 2024 року задоволено клопотання Позивача вх. № 39565 від 25.03.2024 про заміну неналежного відповідача - ДАК "Хліб України" на належного відповідача - Дочірнє підприємство, замінено відповідача у справі № 757/52900/23-ц з ДАК "Хліб України" на Дочірнє підприємство. Ухвалою від 25 березня 2024 року задоволено клопотання Позивача про залишення без розгляду позовних вимог; залишено без розгляду позовні вимоги [PERSON] до ДАК "Хліб України", третя особа: Дочірнє підприємство, про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі; вирішено продовжити розгляд справи за позовними вимогами [PERSON] до Дочірнього підприємства, треті особи: ДАК "Хліб України", Фонд державного майна, Акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України", Міністерство економіки України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням. Протокольною ухвалою суду судове засідання відкладено на 20 травня 2024 року, про що завчасно повідомлено Відповідача судовою повісткою, надісланою на адресу Відповідача та отриманою Відповідачем 03 травня 2024 року. 11 квітня 2024 року надійшли пояснення третьої особи - Фонду державного майна України, за змістом яких останнє просить відмовити в позові. У судовому засіданні 20 травня 2024 року, за участю представника Позивача, відкладено судове засідання на 28 травня 2024 року, про що повідомлено Відповідача судовою повісткою, надісланою на адресу Відповідача. 28 травня 2024 року Позивачем надано до суду копію відзиву Відповідача на позовну заяву [PERSON] про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ненадходженням відзиву Відповідача до суду. 28 травня 2024 року в судове засідання з`явилися представники Позивача та третіх осіб, представник Відповідача не з`явився. Судом встановлено, що Відповідач на дату проведення судового засідання не отримав судову повістку про виклик у судове засідання. Протокольною ухвалою суду судове засідання відкладено на 11 червня 2024 року, про що повідомлено Відповідача судовою повісткою, надісланою на адресу Відповідача та отриманою Відповідачем 01 червня 2024 року. Судом встановлено, що всі учасники справи належним чином повідомлені про розгляд справи. В судове засідання 11 червня 2024 року з`явилися представники Позивача, Відповідача та третіх осіб. Протокольною ухвалою, проголошеною під час судового засідання 11 червня 2024 року за участю представників учасників справи, оголошено перерву до 13 червня 2024 року. Після оголошення перерви 13 червня 2024 року в судовому засіданні були присутні представники Позивача та третіх осіб, яким судом було надано можливість навести свої доводи та заперечення щодо суті спору. Представник Позивача підтримав заявлені ним позовні вимоги. Представники третіх осіб заперечували проти задоволення позову. Представник відповідача подав до суду клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та засобів електронної ідентифікації. 13 червня 2024 року в судовому засіданні судом вжито усіх можливих заходів щодо проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та засобів електронної ідентифікації. Проте внаслідок переривання зв`язку (поганої якості зв`язку зі сторони представника відповідача) виявилась технічна неможливість проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, а відтак з огляду на приписи частини п`ятої статті 212 ЦПК України суд вважає реалізованим право представника відповідача на участь у судовому засіданні. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, заслухавши обґрунтування Позивача і заперечення Відповідача, пояснення третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до частини 1 статті 178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. Частинами 7- 8 статті 178 ЦПК України встановлено, що відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За частиною 9 статті 178 ЦПК України суд має право вирішити справу за наявними матеріалами також у разі, якщо відзив подано особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 ЦПК України зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його і не навела поважних причин невиконання такого обов`язку. Суд зауважує, що відповідно до частини 6 статті 14 ЦПК України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку. Процесуальні наслідки, передбачені цим Кодексом у разі звернення до суду з документом особи, яка відповідно до цієї частини зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються судом також у випадках, якщо інтереси такої особи у справі представляє адвокат. Судом встановлено, що Відповідач є юридичною особою, зареєстрованою за законодавством України, а тому відповідно до частини 6 статті 14 ЦПК України Відповідач зобов`язаний зареєструвати електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Суд встановив, що ні на момент подання Відповідачем відзиву на позовну заяву Позивача про відшкодування моральної шкоди, ні на момент ухвалення судом рішення у справі Відповідачем не зареєстровано електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами. При цьому за змістом поданого ним відзиву Відповідач не навів поважних причин невиконання такого обов`язку. З огляду на вказане, суд залишає без розгляду відзив Відповідача на позовну заяву Позивача про відшкодування моральної шкоди та вирішує справу за наявними матеріалами без урахування відзиву Відповідача. Відповідно до абзацу 2 пункту 1.1 статуту Дочірнього підприємства, затвердженого рішенням Спостережної ради Державної акціонерної компанії "Хліб України" від 14 листопада 2003 р., протокол № 4 (далі також - Статут), Підприємство створене шляхом реорганізації державного підприємства "Хлібна база № 89" на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 15.11.97 № 1218 "Про прискорення приватизації хлібоприймальних і хлібозаготівельних підприємств" рішенням Спостережної ради Державної акціонерної компанії "Хліб України" від 10 березня 1998 р., протокол № 3, зареєстроване Мукачівською райдержадміністрацією, реєстраційний № 203 від 23.06.98, ідентифікаційний код 05480507, місцезнаходження: Закарпатська область, с. Горонда, вул. Елеваторна, 9. В абзаці 1 пункту 1.1 Статуту визначено, що засновником (власником) Підприємства є Державна акціонерна компанія "Хліб України". Згідно з пунктом 5.1 розділу 5 Статуту "Органи управління підприємством. Посадові особи" управління Підприємством здійснюють: Компанія; Уповноважена особа за довіреністю; Директор Підприємства. Відповідно до пункту 5.2 Статуту Компанія: приймає рішення про створення Підприємства, затверджує його Статут; приймає рішення щодо розміру Статутного фонду, встановлює розмір, форми та порядок внесення додаткових внесків до Статутного фонду; приймає рішення про внесення в Статут Підприємства змін та доповнень; приймає рішення про реорганізацію, припинення діяльності Підприємства, призначає ліквідаційну комісію, затверджує ліквідаційний баланс. За пунктом 8.4 Статуту ліквідація Підприємства проводиться призначеною Компанією ліквідаційною комісією, а у разі припинення діяльності Підприємства за рішенням суду або господарського суду - ліквідаційною комісією, яка призначається цими органами. З дня призначення ліквідаційної комісії до неї переходять повноваження з управління справами Підприємства. Ліквідаційна комісія у триденний термін з моменту її призначення публікує в одному з офіційних друкованих органів інформацію про ліквідацію Підприємства із зазначенням терміну подачі кредиторами своїх претензій, оцінює наявне майно Підприємства, виявляє її дебіторів і кредиторів та розраховується з ними, вживає заходів до сплати боргів Підприємства перед третіми особами, складає ліквідаційний баланс і подає його на затвердження Компанії. Отже, ДАК "Хліб України" є власником та вищим органом управління Відповідача, уповноваженим, серед іншого, приймати рішення про призначення ліквідаційної комісії Відповідача. 31.07.2023 ДАК "Хліб України" прийнято наказ № 22-к/тр "Про призначення [PERSON] головою ліквідаційної комісії дочірнього підприємства ДАК "Хліб України" "Хлібна база № 89" (далі - Наказ про призначення), яким було призначено [PERSON] головою ліквідаційної комісії Дочірнього підприємства з 31.07.2023. Пунктом 2 Наказу про призначення встановлено, що [PERSON] - голова ліквідаційної комісії здійснює керівництво Дочірнім підприємством на період до завершення його ліквідації та приймає рішення з усіх питань ліквідаційної процедури Дочірнього підприємства. Серед іншого, пунктом 3.2 Наказу про призначення було доручено [PERSON] у термін до 15.09.2023: провести інвентаризацію основних фондів та товарно-матеріальних цінностей Дочірнього підприємства; подати на схвалення (розгляд) АТ "Державна акціонерна компанія "Хліб України" попередній ліквідаційний баланс Дочірнього підприємства та результати проведеної інвентаризації (із зазначенням інформації щодо наявних активів). За пунктами 3.3-3.9 Наказу про призначення доручено [PERSON] : розрахуватися з кредиторами та у разі недостатності вартості майна Дочірнього підприємства для задоволення вимог кредиторів звернутися до господарського суду із заявою про порушення справи про банкрутство Дочірнього підприємства відповідно до Кодексу з процедур банкрутства України; скласти та підписати ліквідаційний баланс Дочірнього підприємства і подати його на затвердження; закрити рахунки Дочірнього підприємства, відкриті у відповідних банківських установах; здійснити заходи зі зняття Дочірнього підприємства з обліку у Державній податковій інспекції та фондах загальнообов`язкового (соціального) страхування; повернути документи дозвільного характеру суб`єктам (установам, організаціям), які їх видавали; передати у відповідну архівну установу документи Дочірнього підприємства, які підлягають довгостроковому зберіганню; у встановленому Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" порядку здійснити заходи з проведення державної реєстрації припинення Дочірнього підприємства у результаті його ліквідації у органах державної реєстрації за місцезнаходженням Дочірнього підприємства. 20.07.2023 (тобто до моменту призначення Позивача головою ліквідаційної комісії Відповідача) в електронній торговій системі "Prozorro.Продажі" головою ліквідаційної комісії Дочірнього підприємства [PERSON] опубліковано оголошення про проведення аукціону англійського типу щодо групи інвентарних об`єктів, належних Відповідачу (далі також - Аукціон) у кількості 250 одиниць, розташованих за адресою: Закарпатська обл., Мукачівський р-н, с. Горонда, вул. Елеваторна, буд. 9 (далі - Майно), лот №: 005; ідентифікатор аукціону: BSE001-UA-20230720-05185; посилання на аукціон в електронній торговій системі: https://prozorro.sale/auction/BSE001-UA-20230720-05185/#maydanchiki. 28.07.2023 (до моменту призначення Позивача головою ліквідаційної комісії Відповідача) в електронній торговій системі "Prozorro.Продажі" відбулися електронні торги Аукціону з продажу майна Відповідача. Переможцем Аукціону став [PERSON] . 03.08.2023 Позивач як новий голова ліквідаційної комісії Відповідача підписав протокол Аукціону від імені Відповідача. 23.08.2023 за результатами Аукціону між Відповідачем, від імені якого діяв Позивач, як власником проданого Майна та [PERSON] як переможцем Аукціону було укладено договір купівлі-продажу майна, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехманом О. А. та зареєстрований в реєстрі за № 2328 (далі - Договір купівлі-продажу). 24.08.2023 наказом ДАК "Хліб України" № 21-к/тр "Про проведення службового розслідування" (далі - Наказ про розслідування) з метою запобігання можливих порушень законних прав та інтересів ДАК "Хліб України" прийнято рішення провести службове розслідування стосовно діяльності ліквідаційної комісії Дочірнього підприємства у період з 30.06.2023 по 23.08.2023 стосовно обставин можливого заволодіння майном, викладених в листі АТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" від 23.08.2023 року № 130-1-19/2262, та з метою запобігання можливих порушень законних прав та інтересів ДАК "Хліб України". 31.08.2023 відбулася нарада з питань контролю за господарською діяльністю дочірніх підприємств ДАК "Хліб України", оформлена протоколом № 31/08/2023П від 31.08.2023 (далі - Протокол наради). Зі змісту Протоколу наради встановлено, що виконавчий директор ДАК "Хліб України" [PERSON] доповів про результати проведення службового розслідування стосовно діяльності ліквідаційної комісії Дочірнього підприємства і щодо обставин, викладених в листі АТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" від 23.08.2023, та зазначив про те, що було встановлено, що внаслідок грубого порушення трудових обов`язків головою ліквідаційної комісії Дочірнього підприємства [PERSON] відбулось незаконне вибуття державного майна АТ "ДПЗКУ" (філія "Хлібна база № 89"), а в подальшому з Дочірнього підприємства. За результатами наради вирішено рекомендувати звільнити [PERSON] від виконання обов`язків голови ліквідаційної комісії Дочірнього підприємства 31 серпня 2023 року. 31.08.2023 на підставі Протоколу наради наказом ДАК "Хліб України" № 28-к/тр "Про внесення змін до складу ліквідаційної комісії, затвердженого наказом ДАК "Хліб України" від 28.07.2023 № 20-к/тр" (далі - Наказ про звільнення) звільнено [PERSON] від виконання обов`язків голови ліквідаційної комісії Дочірнього підприємства 31 серпня 2023 року. 14.09.2023 та 10.10.2023 представник Позивача адвокат Гаджук С. М. звернувся до ДАК "Хліб України" із адвокатськими запитами № 09/14-23 та № 10/10-2 відповідно, з проханням надати належним чином завірені копії статуту Дочірнього підприємства; наказу ДАК "Хліб України" № 22-к/тр від 31.07.2023; розпорядчих документів ДАК "Хліб України", якими було створено (затверджено) склад ліквідаційної комісії Дочірнього підприємства; наказу ДАК "Хліб України" від 24.08.2023 про проведення службового розслідування стосовно діяльності ліквідаційної комісії Дочірнього підприємства; висновку службового розслідування, призначеного наказом ДАК "Хліб України" № 21-к/тр від 24.08.2023; наказу ДАК "Хліб України" № 28-к/тр від 24.08.2023 з відмітками про ознайомлення з ним. Докази надання ДАК "Хліб України" запитуваних копій документів Позивачу у матеріалах справи відсутні. У листопаді 2023 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовною заявою до ДАК "Хліб України" про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення і поновлення на посаді. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 17.11.2023 відкрито провадження у цивільній справі № 757/52900/23-ц за позовом [PERSON] до ДАК "Хліб України" про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення. 12.12.2023 до Печерського районного суду міста Києва надійшов відзив ДАК "Хліб України" (вх. № 173697), в якому описано обставини відчуження Майна Дочірнього підприємства та зазначено про те, що: - в діях голови ліквідаційної комісії Дочірнього підприємства Державної акціонерної компанії "Хліб України" "Хлібна база № 89" [PERSON]. та колишнього голови ліквідаційної комісії дочірнього підприємства Державної акціонерної компанії "Хліб України" "Хлібна база № 89" [PERSON] містяться ознаки зловживання своїм службовим становищем та перевищення наданих повноважень" (ст. 8 відзиву); - згідно п. 4.3 статуту ДП ДАК "Хліб України" "Хлібна база № 89" Підприємство (ДП ДАК "Хліб України" "Хлібна база № 89") має право вчиняти щодо майна Компанії (ДАК "Хліб України") будь-які дії тільки з дозволу Компанії. Майно, що набуте Підприємством в результаті власної господарської діяльності, належить Компанії на праві власності (ст. 5 відзиву); - ДАК "Хліб України" не надавало жодних вказівок, довіреностей, погоджень, повноважень тощо, які могли бути підставою відчуження ДП ДАК "Хліб України" "Хлібна база № 89" спірного ЦМК чи його складових (ст. 6 відзиву); - [PERSON] від імені ДП ДАК "Хліб України" "Хлібна база № 89" діяв на підставі наказу ДАК "Хліб України" № 22-к/тр від 31.07.2023 року, який не уповноважує його на відчуження майна чи підписання договорів, наслідком яких є відчуження майна ДАК "Хліб України" (ст. 6 відзиву); - спірний ЦМК є власністю держави та внесений до статутного капіталу АТ "ДПЗКУ" (ст. 6 відзиву); - Кабінет Міністрів України (як орган управління об`єктами державної власності) не приймав рішення про зміну правового режиму спірного майна та про його передачу у приватну власність ДП ДАК "Хліб України" "Хлібна база № 89" (ст. 6 відзиву). 05.02.2024 [PERSON] звернувся до сімейного лікаря за консультацією, за результатами якої [PERSON] поставлено діагноз - тривожний розлад, та рекомендовано звернутися за консультацією до психіатра. 08.02.2024 [PERSON] звернувся до Комунального підприємства "Центральна міська лікарня Червоноградської міської ради" за консультацією до лікаря-психіатра та отримав призначення на курс медикаментів. Таким чином, судом встановлено, що ДАК "Хліб України" як вищий орган управління Відповідача у Протоколі наради, відзиві на позов про визнання протиправним та скасування Наказу про звільнення та інших документах неодноразово стверджувала про те, що Позивач за попередньою змовою з іншими особами протиправно відчужив державне майно, закріплене за АТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України". Водночас, ДАК "Хліб України" не було надано висновок (акт) службового розслідування, призначеного Наказом про розслідування, для оцінки судом обставин проведеного службового розслідування діяльності ліквідаційної комісії Відповідача, головою якої був Позивач. Зі змісту позовної заяви суд встановив, що Позивач пов`язує заподіяння йому Відповідачем моральної шкоди з порушенням його прав внаслідок протиправної поведінки Відповідача, яка полягає у твердженнях про звільнення Позивача у зв`язку з "грубим порушенням трудових обов`язків" без належної перевірки з боку Відповідача обставин набуття Відповідачем права власності на Майно, правового режиму Майна та правомочностей Відповідача (і голови ліквідаційної комісії Відповідача) на розпоряджання своїм майном, а також порушенням права Позивача на повагу до його честі, гідності та ділової репутації внаслідок поширення Відповідачем неправдивої інформації про те, що Позивач за попередньою змовою з іншими особами протиправно відчужив державне майно. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Згідно з частиною 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Згідно з частинами 1-3 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною 1 статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на безпечні та належні умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визнаної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з частиною 1 статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до гідності та честі. Відповідно до частини 1 статті 199 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання "особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав". Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20), ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 61-28299св18)). Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: - наявність моральної шкоди; - протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; - наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою; - вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; відповідач доводить відсутність протиправності та вини (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)). Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні "трансформують" шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування "обчислює" шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 серпня 2022 року в справі № 607/11755/20 (провадження № 61-13672св21)). Зі змісту позовної заяви суд встановив, що Позивач доводить наявність протиправної поведінки Відповідача, поділяючи її на три окремі аспекти: - неправомірні твердження про реалізацію Позивачем майна Відповідача за відсутності повноважень та дозволів ДАК "Хліб України"; - неправомірні твердження про заволодіння майном, переданим до статутного капіталу Акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України"; - неправомірні твердження про право державної власності на цілісний майновий комплекс Дочірнього підприємства. Суд встановив, що Майно, реалізоване на Аукціоні, на момент його продажу було власністю Відповідача, а не ДАК "Хліб України", внаслідок чого Позивач мав право його реалізувати на виконання заходів, спрямованих на ліквідацію Відповідача, зважаючи на наступне. Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України "Про прискорення приватизації хлібоприймальних і хлібозаготівельних підприємств" від 05.11.1997 № 1218 (далі також - Постанова № 1218) доручено Міністерству агропромислового комплексу передати у двомісячний термін до статутного фонду ДАК "Хліб України" державне майно підприємств, зазначених у додатку № 3, перетворивши їх у дочірні підприємства Компанії, а також адміністративні будинки, що належать до державної власності, згідно з додатком № 4. Судом встановлено, що на виконання Постанови № 1218 рішенням Спостережної ради ДАК "Хліб України" від 10.03.1998 було створене Дочірнє підприємство шляхом реорганізації державного підприємства "Хлібна база № 89". Суд погоджується з твердженнями Позивача про те, що на підставі Постанови № 1218 та рішення Спостережної ради ДАК "Хліб України" від 10.03.1998 державне підприємство "Хлібна база № 89" було реорганізоване (перетворене) у юридичну особу приватного права, власником якої є інша юридична особа - ДАК "Хліб України". Відповідно до статті 26 Закону України "Про власність", чинного на момент створення Дочірнього підприємства у 1997 році, об`єктами права власності господарського товариства, що є юридичною особою, є грошові та майнові внески його членів, а також майно, набуте внаслідок господарської діяльності, та інше майно, придбане на підставах, не заборонених законом. Вказане свідчить про те, що на підставі рішення Спостережної ради ДАК "Хліб України" від 10.03.1998 внаслідок реорганізації державного підприємства "Хлібна база № 89" та приватизації майна останнього власником усього майна державного підприємства "Хлібна база № 89" (у тому числі цілісного майнового комплексу) стало Дочірнє підприємство. Зазначаючи про те, що саме Відповідач був і залишається власником усього майна, одержаного внаслідок реорганізації державного підприємства "Хлібна база № 89", Позивач зазначає, що цілісний майновий комплекс державного підприємства "Хлібна база № 89" не був переданий до статутного капіталу ДАК "Хліб України", а Постанова № 1218 не була належним чином виконана. Судом встановлено, що Постановою Кабінету Міністрів України від 11.08.2010 № 764 "Про заходи з утворення державного підприємства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (далі - Постанова № 764) було вирішено ліквідувати дочірні підприємства ДАК "Хліб України"; утворити державне підприємство "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (далі - ДП "ДПЗКУ") з віднесенням його до сфери управління Міністерства аграрної політики (в подальшому - Міністерства аграрної політики та продовольства України). Пунктом 5 Постанови № 764 установлено, що статутний капітал підприємства формується шляхом передачі до нього цілісних майнових комплексів дочірніх підприємств Компанії (ДАК "Хліб України"), що ліквідуються, з подальшим утворенням на їх базі відокремлених підрозділів підприємства. Судовим рішенням, що набрало законної сили, а саме: постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.06.2011 у справі № 2а-18996/10/2670, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2012 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 06.11.2014, встановлено, що у складі Державної акціонерної компанії "Хліб України" діють дочірні підприємства, які не входять до статутного фонду Державної акціонерної компанії "Хліб України". У межах наведеної справи судом на підставі наданої звітності також було встановлено, що під час реорганізації ДАК "Хліб України" номінальний розмір статутного фонду Державної акціонерної компанії "Хліб України" не змінився. При цьому, судом встановлено, що у справі № 2а-18996/10/2670, до розгляду якої ДАК "Хліб України" було залучено як третю особу, кредитори ДАК "Хліб України" оскаржували Постанову № 764 з тих підстав, що її прийняття призведе до зменшення статутного капіталу ДАК "Хліб України" та до його ліквідації, що унеможливить стягнення з компанії боргу. Заперечуючи проти позовних вимог у справі № 2а-18996/10/2670, ДАК "Хліб України" зазначала про необґрунтованість позову, оскільки цілісні майнові комплекси дочірніх підприємств не входять до статутного фонду Компанії. Відповідачем у справі № 757/52900/23-ц не надано суду доказів того, що цілісний майновий комплекс Дочірнього підприємства було включено до статутного фонду ДАК "Хліб України". Суд звертає увагу на суперечливу поведінку ДАК "Хліб України", яка полягає в тому, що при розгляді справи № 2а-18996/10/2670 ДАК "Хліб України" зазначала про те, що цілісні майнові комплекси не входять до статутного фонду Компанії, а в ході оцінки дій Позивача як голови ліквідаційної комісії Відповідача та під час розгляду справи № 757/52900/23-ц зазначає про те, що відповідно до додатку № 3 Постанови № 1218 "Хлібна база № 89" міститься у переліку підприємств, державне майно яких передається до статутного фонду ДАК "Хліб України". Зважаючи на вказане, суд погоджується з тим, що якби цілісні майнові комплекси, що відповідно до Постанови № 764 мали бути передані до статутного капіталу ДП "ДПЗКУ", входили до складу статутного капіталу ДАК "Хліб України", то після їх передання до статутного капіталу ДП "ДПЗКУ" пропорційно зменшився б статутний капітал ДАК "Хліб України", доказів чого суду надано не було. Відтак, судом встановлено, що цілісний майновий комплекс Дочірнього підприємства ніколи не належав ДАК "Хліб України", оскільки Постанова № 1218 не була належним чином виконана в частині передання цілісних майнових комплексів реорганізованих державних підприємств до статутного фонду ДАК "Хліб України", а тому, як наслідок, цілісний майновий комплекс державного підприємства "Хлібна база № 89" не передавався і не міг бути переданий від ДАК "Хліб України" на користь Дочірнього підприємства у користування останнього, а натомість перейшов у власність Дочірнього підприємства. Оскільки суд встановив, що цілісний майновий комплекс державного підприємства "Хлібна база № 89" за наслідками реорганізації останнього фактично не був переданий до статутного капіталу ДАК "Хліб України" та ніколи не належав ДАК "Хліб України", то з цих підстав суд відхиляє доводи АТ "ДПЗКУ", викладені в поясненнях щодо позовної заяви від 20.03.2021 № 130-2-19/663 (вх. № 38422 від 21.03.2023), про те, що нерухоме майно, передане державою до статутного капіталу ДАК "Хліб України", не може бути відчужене, вилучене або перебувати у заставі, використане для формування статутних капіталів будь-яких підприємств. Суд встановив, що Наказом про призначення установлено, що Позивач як голова ліквідаційної комісії здійснює керівництво Дочірнім підприємством на період до завершення його ліквідації та приймає рішення з усіх питань ліквідаційної процедури Дочірнього підприємства. Відповідно до підпункту 3.3 Наказу про призначення Позивачу доручено розрахуватися з кредиторами та у разі недостатності вартості майна Дочірнього підприємства для задоволення вимог кредиторів звернутися до господарського суду із заявою про порушення справи про банкрутство Дочірнього підприємства відповідно до Кодексу з процедур банкрутства України. Згідно з пунктом 8.3 Статуту Дочірнього підприємства останнє може бути ліквідовано: за рішенням Компанії (ДАК "Хліб України"); на підставі рішення суду або господарського суду у випадках та порядку, передбачених чинним законодавством. Відповідно до пункту 8.4 Статуту Дочірнього підприємства ліквідація підприємства проводиться призначеною Компанією ліквідаційною комісією, а у разі припинення діяльності Підприємства (Дочірнього підприємства) за рішенням суду або господарського суду - ліквідаційною комісією, яка призначається цими органами. З дня призначення ліквідаційної комісії до неї переходять повноваження з управління справами Підприємства. Ліквідаційна комісія у триденний термін з моменту її призначення публікує в одному з офіційних друкованих органів інформацію про ліквідацію Підприємства із зазначенням терміну подачі кредиторами своїх претензій, оцінює наявне майно Підприємства, виявляє її дебіторів і кредиторів та розраховується з ними, вживає заходів до сплати боргів Підприємства перед третіми особами, складає ліквідаційний баланс та подає його на затвердження Компанії. Згідно з абзацом 2 частини 9 статті 111 ЦК України у разі недостатності в юридичної особи, що ліквідується, коштів для задоволення вимог кредиторів ліквідаційна комісія (ліквідатор) організовує реалізацію майна юридичної особи. За змістом наявних у справі доказів суд встановив, що 28.07.2023 в електронній торговій системі "Prozorro.Продажі" відбувся Аукціон з продажу Майна Дочірнього підприємства, переможцем якого став [PERSON] , а 03.08.2023 Позивачем як новим головою ліквідаційної комісії Дочірнього підприємства від імені останнього було підписано протокол електронного аукціону та 23.08.2023 - Договір купівлі-продажу Майна за результатами проведеного Аукціону. З огляду на те, що Позивач довів, а Відповідач не зміг спростувати обставини набуття Дочірнім підприємством цілісного майнового комплексу державного підприємства "Хлібна база № 89" та невнесення цього цілісного майнового комплексу до статутного капіталу ДАК "Хліб України", враховуючи положення статті 26 Закону України "Про власність", Відповідач був законним власником Майна з моменту його набуття у 1997 році і до моменту відчуження Майна на Аукціоні. Відтак, суд погоджується з доводами Позивача щодо того, що призначенням Позивача головою ліквідаційної комісії Відповідача та наданням йому повноважень здійснювати управління всіма справами Відповідача і вирішувати усі питання ліквідаційної процедури Відповідача, з огляду на зміст абзацу 2 частини 9 статті 111 ЦК України, ДАК "Хліб України" як вищим органом управління Відповідача було надано Позивачу повноваження здійснювати реалізацію майна Відповідача (у тому числі Майна, проданого на Аукціоні) для проведення подальшого розрахунку з кредиторами. Обґрунтовуючи протиправність дій Відповідача в особі ДАК "Хліб України" як його вищого органу управління, Позивач посилається на те, що не відповідають дійсності твердження ДАК "Хліб України" про те, що Майно, реалізоване на Аукціоні, на праві власності було зареєстроване за АТ "ДПЗКУ" та належало до державної власності, а службові особи філії "Хлібна база № 89" АТ "ДПЗКУ" за попередньою змовою зі службовими особами Дочірнього підприємства, реалізуючи протиправні наміри на заволодіння державним майном та приватним майном АТ "ДПЗКУ", склали Акт повернення майна ДП ДАК "Хліб України" "Хлібна база № 89" від 30.06.2023 (надалі - Акт повернення майна), а після цього, 25.07.2023 на підставі Акта повернення майна було зареєстровано право власності Дочірнього підприємства на цілісний майновий комплекс - комплекс будівель та споруд за адресою: Закарпатська обл., Мукачівський р-н, с. Горонда, вул. Елеваторна, 9 (далі також - Комплекс). Позивач зазначає, що Комплекс (у тому числі на Майно, продане на Аукціоні) ніколи не належав АТ "ДПЗКУ" ані на праві власності, ані на праві господарського відання. Так, у серпні 2010 року Постановою № 764 вирішено ліквідувати дочірні підприємства Компанії (ДАК "Хліб України") та утворити ДП "ДПЗКУ", при цьому пунктом 5 Постанови № 764 установлено, що статутний капітал підприємства формується шляхом передачі до нього цілісних майнових комплексів дочірніх підприємств Компанії, що ліквідуються, з подальшим утворенням на їх базі відокремлених підрозділів підприємства. Разом з тим, суд встановив, що до переліку дочірніх підприємств ДАК "Хліб України", які припиняються шляхом ліквідації, наведеного в Додатку до Постанови № 764 в редакції від 11.08.2010, Дочірнє підприємство було відсутнє. Отже, на момент створення ДП "ДПЗКУ" та формування його статутного капіталу жодних розпорядчих документів Кабінету Міністрів України або інших суб`єктів, уповноважених управляти державним майном, щодо ліквідації Дочірнього підприємства та передання Комплексу до статутного капіталу ДП "ДПЗКУ" не існувало. В подальшому постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2011 № 593 "Про внесення зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11 серпня 2010 р. № 764" (далі також - Постанова № 593) внесено зміни до Постанови № 764. Зокрема, Кабінет Міністрів України погодився з пропозицією Міністерства аграрної політики та продовольства щодо перетворення державного підприємства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" у державне публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України", визначивши, що повноваження з управління корпоративними правами здійснює зазначене Міністерство. Водночас Кабінет Міністрів України встановив, що 100 відсотків акцій державного публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України", які випускаються на величину його статутного капіталу, залишаються у державній власності до прийняття окремого рішення Кабінету Міністрів України. Після цього, за наказом Міністерства аграрної політики та продовольства від 07.07.2011 № 325 "Про реорганізацію шляхом перетворення державного підприємства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (далі - Наказ № 325): - реорганізовано ДП "ДПЗКУ" шляхом його перетворення у публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (далі також - АТ "ДПЗКУ"); - передбачено, що АТ "ДПЗКУ" є правонаступником майнових прав та обов`язків ДП "ДПЗКУ"; - установлено, що статутний капітал АТ "ДПЗКУ" формується на базі майна ДП "ДПЗКУ". Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства від 17.11.2011 № 634 "Про деякі питання діяльності публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" та реєстрації емісії акцій публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України": - створено АТ "ДПЗКУ" шляхом перетворення ДП "ДПЗКУ"; - здійснено емісію акцій АТ "ДПЗКУ" на весь розмір статутного капіталу 867 717 000,00 грн; - створено філії АТ "ДПЗКУ" із закріпленням за ними ідентифікаційних кодів філій ДП "ДПЗКУ" згідно з додатком. Таким чином, судом встановлено, що упродовж червня-листопада 2011 року шляхом перетворення ДП "ДПЗКУ" в АТ "ДПЗКУ" створено АТ "ДПЗКУ" у формі публічного акціонерного товариства. Оскільки статутний капітал АТ "ДПЗКУ" сформовано на базі майна ДП "ДПЗКУ", до статутного капіталу АТ "ДПЗКУ" в момент його створення у 2011 році було внесено лише те майно, яке на момент створення було передано ДП "ДПЗКУ" (закріплено за ДП "ДПЗКУ"). Разом з тим, суд встановив, що жоден із нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України та Міністерства аграрної політики та продовольства, прийнятих на момент створення АТ "ДПЗКУ", не містить інформації про ліквідацію Дочірнього підприємства та передання Комплексу до статутного капіталу ДП "ДПЗКУ" ані в момент його створення, ані впродовж усього часу існування ДП "ДПЗКУ" як юридичної особи (до 07.07.2011) Таким чином, судом встановлено, що Комплекс Дочірнього підприємства не передавався ДП "ДПЗКУ" та не був внесений до статутного капіталу ДП "ДПЗКУ". Відтак, суд погоджується з доводами Позивача про те, що статутний капітал АТ "ДПЗКУ" у 2011 році було сформовано на базі майна (статутного капіталу) ДП "ДПЗКУ", у зв`язку з чим судом встановлено, що Комплекс Дочірнього підприємства не був і не міг бути включений до статутного капіталу АТ "ДПЗКУ" у 2011 році, оскільки на цей момент він не був і не міг бути переданий до статутного капіталу ДП "ДПЗКУ". Суд встановив, що після припинення ДП "ДПЗКУ" та створення АТ "ДПЗКУ" на базі майна (статутного капіталу) ДП "ДПЗКУ" постановою Кабінету Міністрів України від 24.07.2013 № 626 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 серпня 2010 р. № 764" (далі - Постанова № 626) внесено зміни до Постанови № 764 та доповнено додаток до Постанови № 764 новими позиціями, серед яких вказана в тому числі і Хлібна база № 89 (Дочірнє підприємство). Отже, рішення щодо внесення Комплексу - Хлібної бази № 89 - до статутного капіталу ДП "ДПЗКУ" було прийнято Кабінетом Міністрів України у липні 2013 року, вже після припинення ДП "ДПЗКУ" та створення АТ "ДПЗКУ" на базі майна (статутного капіталу) ДП "ДПЗКУ" у 2011 році, а відтак, на момент формування статутного капіталу АТ "ДПЗКУ" Комплекс не був внесений до статутного капіталу АТ "ДПЗКУ". З огляду на вказане, суд погоджується з твердженням Позивача, що Постанова № 626 про внесення змін до Постанови № 764 в частині доповнення переліку дочірніх підприємств ДАК "Хліб України", які припиняються шляхом ліквідації із внесенням цілісних майнових комплексів до статутного капіталу ДП "ДПЗКУ", не могла бути виконана та не мала правових наслідків, оскільки Постановою № 764 передбачено внесення майна в статутний капітал саме ДП "ДПЗКУ", однак станом на дату прийняття Постанови № 626 ДП "ДПЗКУ" вже було припинено. Після цього Кабінет Міністрів не приймав будь-яких розпорядчих актів про внесення майна дочірніх підприємств ДАК "Хліб України", у тому числі Комплексу Дочірнього підприємства, до статутного капіталу АТ "ДПЗКУ". У поясненнях від 20.03.2024 щодо позовної заяви [PERSON] АТ "ДПЗКУ", залучене до участі у справі № 757/52900/23-ц як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, стверджує, що АТ "ДПЗКУ" на законних підставах володіє ЦМК (Комплексом) "Хлібна база № 89", оскільки на виконання постанови КМУ від 06.06.2011 № 593 Міністерством аграрної політики та продовольства України 07.07.2011 видано наказ № 325 "Про реорганізацію шляхом перетворення державного підприємства "Державна продовольчо-зернова корпорація України", яким визначено, що ПАТ "ДПЗКУ" є правонаступником державного підприємства "Державна продовольчо-зернова корпорація України". Суд погоджується із доводами АТ "ДПЗКУ" про те, що АТ "ДПЗКУ" є правонаступником ДП "ДПЗКУ", до якого перейшли всі права, обов`язки та майно ДП "ДПЗКУ". Разом з тим, суд доходить висновку, що такі доводи не підтверджують факт набуття АТ "ДПЗКУ" будь-яких речових прав на Комплекс, виходячи з наступного. З аналізу нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України та Міністерства аграрної політики та продовольства України, якими врегульовано створення ДП "ДПЗКУ" і АТ "ДПЗКУ" та формування статутних капіталів вказаних юридичних осіб, суд встановив наступне: - на момент прийняття Постанови № 764 від 11.08.2010 про утворення ДП "ДПЗКУ" та формування його статутного капіталу за рахунок внесення до нього цілісних майнових комплексів дочірніх підприємств ДАК "Хліб України", що ліквідуються, Дочірнє підприємство не входило до переліку дочірніх підприємств ДАК "Хліб України", які припиняються шляхом ліквідації, наведеного в Додатку до Постанови № 764 в редакції від 11.08.2010; - статутний капітал АТ "ДПЗКУ" на підставі Постанови № 593 та Наказу № 325 було сформовано у 2011 році на базі майна (статутного капіталу) ДП "ДПЗКУ"; - на момент створення АТ "ДПЗКУ" та формування його статутного капіталу у 2011 році Комплекс Дочірнього підприємства не був переданий до статутного капіталу ДП "ДПЗКУ" та не мав бути переданий за відсутності його в переліку дочірніх підприємств ДАК "Хліб України", які припиняються шляхом ліквідації, наведеного в Додатку до Постанови № 764 в редакції від 11.08.2010; Дочірнє підприємство увійшло до переліку дочірніх підприємств ДАК "Хліб України", які припиняються шляхом ліквідації з подальшим переданням цілісного майнового комплексу до статутного капіталу ДП "ДПЗКУ", лише 13.09.2013 на підставі Постанови № 626, тобто вже після того, як у 2011 році ДП "ДПЗКУ" припинено. З огляду на вказане, суд доходить висновку, що факт правонаступництва між ДП "ДПЗКУ" та АТ "ДПЗКУ" не породжує правових наслідків щодо переходу права власності чи інших речових прав на Комплекс від ДП "ДПЗКУ" до АТ "ДПЗКУ", оскільки, як було встановлено судом, Комплекс не був (і не міг бути) внесений до статутного капіталу ДП "ДПЗКУ". АТ "ДПЗКУ" не може бути правонаступником ДП "ДПЗКУ" в частині того майна, що не було передане (внесене до статутного капіталу) ДП "ДПЗКУ" до моменту його припинення. Відповідно ч. 3 ст. 15 Закону України "Про акціонерні товариства" від 17.09.2008 № 514-VI (у редакції, чинній на момент набрання чинності Постановою № 626) збільшення статутного капіталу акціонерного товариства із залученням додаткових внесків здійснюється шляхом розміщення додаткових акцій. Судом встановлено, що статутний капітал АТ "ДПЗКУ" був сформований у 2011 році. Перша емісія акцій АТ "ДПЗКУ" на весь розмір статутного капіталу (867 717 000,00 грн) була здійснена 17.11.2011. Відтак, суд доходить висновку, що емісія акцій АТ "ДПЗКУ" 17.11.2011 здійснювалася без врахування вартості Комплексу Дочірнього підприємства, оскільки, як було встановлено судом, Дочірнє підприємство на момент здійснення емісії не було включено до переліку дочірніх підприємств ДАК "Хліб України", що ліквідуються, наведеного в Постанові № 764 (таке включення відбулося лише 24.07.2013 за наслідками Постанови № 626). Однак, після прийняття Постанови № 626 від 24.07.2013 розмір статутного капіталу АТ "ДПЗКУ" не змінювався (https://smida.gov.ua/db/emitent/year/showform/10/226505 ). Доказів здійснення додаткової емісії акцій АТ "ДПЗКУ" після внесення Дочірнього підприємства до переліку дочірніх підприємств ДАК "Хліб України", що ліквідуються, суду не було надано. Зазначені обставини щодо емісії акцій АТ "ДПЗКУ" учасниками справи не заперечуються. Відтак, Позивачем доведено, що Постанова № 764 в редакції Постанови № 626 не була виконана ні на момент набрання нею чинності, ні в подальшому, а майно дочірніх підприємств ДАК "Хліб України", вказане у Постанові № 626, у тому числі Комплекс Дочірнього підприємства, до статутного капіталу АТ "ДПЗКУ" не було внесене як додатковий внесок у порядку, передбаченому Законом України "Про акціонерні товариства". У поясненнях від 20.03.2024 АТ "ДПЗКУ" зазначає про те, що 22.01.2014 між комісією з ліквідації ДП ДАК "Хліб України" "Хлібна база № 89", яка представляла інтереси ДАК "Хліб України", та філією ПАТ "ДПЗКУ" "Хлібна база № 89", яка представляла інтереси ПАТ "ДПЗКУ", підписаний акт приймання-передачі цілісного майнового комплексу ДП ДАК "Хліб України" "Хлібна база № 89", який знаходиться за адресою: Закарпатська обл., Мукачівський р., с. Горонда, вулиця Елеваторна, будинок 9, згідно з яким ДАК "Хліб України" в особі голови ліквідаційної комісії ДП ДАК "Хліб України" "Хлібна база № 89" передав, а директор філії ПАТ "ДПЗКУ" прийняв цілісний майновий комплекс у складі робочої будівлі елеватора та інших складових частин комплексу. Відтак, АТ "ДПЗКУ" стверджує, що в результаті укладення акту приймання-передачі цілісного майнового комплексу від 22.01.2014 до АТ "ДПЗКУ" перейшов ЦМК ДП ДАК "Хліб України" "Хлібна база № 89". При цьому суд звертає увагу, що акт приймання-передачі цілісного майнового комплексу від 22.01.2014, на який посилається АТ "ДПЗКУ" як на підставу переходу Комплексу Дочірнього підприємства до АТ "ДПЗКУ", укладений майже через три роки після припинення ДП "ДПЗКУ". АТ "ДПЗКУ" у своїх поясненнях від 20.03.2024 за № 130-2-19/663 (вх. № 38422 від 21.03.2024), посилаючись на частину 4 статті 82 ЦПК України (щодо преюдиції), зазначає, що правомірність укладення вказаного Акту приймання-передачі цілісного майнового комплексу "Хлібна база № 89" від 22.01.2014 була предметом судового розгляду у справі № 910/9771/16, а саме: у постанові Київського апеляційного господарського суду від 30.01.2017 встановлено чинність акта приймання-передачі від 22.01.2014: "за рішенням Держави в особі Кабінету Міністрів України (Постанова № 764) та рішенням ДАК "Хліб України", як власника майна вказаного цілісного майнового комплексу, голова ліквідаційної комісії ДП ДАК "Хліб України" "Хлібна база № 89", представляючи інтереси ДАК "Хліб України" та діючи від її імені на підставі наказу ДАК "Хліб України", передав дане майно цілісного майнового комплексу у власність ПАТ "ДПЗКУ". Вказані доводи суд не приймає до уваги, зважаючи на таке. Суд встановив, що однією з позовних вимог ДАК "Хліб України" у межах справи № 910/9771/16 було визнання недійсним з моменту вчинення правочину щодо приймання-передачі цілісного майнового комплексу Дочірнього підприємства, оформленого Актом приймання-передачі від 22.01.2014. Тому у справі № 910/9771/16 суди першої та апеляційної інстанцій досліджували недійсність Акта приймання-передачі як відповідного правочину. У постанові Київського апеляційного господарського суду від 30.01.2017 суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що Акт приймання-передачі цілісного майнового комплексу не є правочином в розумінні пункту 1 та 2 статті 202 Цивільного кодексу України, оскільки відповідне набуття, зміна чи припинення прав та обов`язків між Дочірнім підприємством та АТ "ДПЗКУ" виникає згідно з Постановою № 764, із змінами, і Наказом ДАК "Хліб України", на підставі і на виконання яких складено Акт приймання-передачі цілісного майнового комплексу "Хлібна база № 89", який затверджено Міністерством аграрної політики та продовольства. Тому, з огляду на той факт, що Акт приймання-передачі не є правочином, що було встановлено судом апеляційної інстанції, його дійсність, у тому числі, правомірність його укладення, судом апеляційної інстанції у межах справи № 910/9771/16 не досліджувалася. Зазначене, на думку суду, свідчить про необґрунтованість тверджень АТ "ДПЗКУ" про правомірність Акта приймання-передачі з посиланням на зроблені у справі № 910/9771/16 висновки, оскільки така правомірність не встановлювалася судом апеляційної інстанції у межах справи № 910/9771/16, а в позові було відмовлено з підстав обрання позивачем ДАК "Хліб України" неналежного способу захисту. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Однак, відповідно до частини 5 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Оскільки Позивач у цій справі не брав участі у справі № 910/9771/16, то з огляду на приписи частини 5 статті 82 ЦПК України Позивач має право в загальному порядку спростувати обставини, встановлені у справі № 910/9771/16. На думку суду, Позивачем у цій справі наведено ряд обставин, доводів та аргументів, які не були предметом дослідження Київського апеляційного господарського суду, зокрема, доводи про те, що Комплекс ніколи не передавався ДП "ДПЗКУ", а його передання до статутного капіталу вже створеного АТ "ДПЗКУ" могло відбутися виключно з дотриманням порядку, передбаченого частиною 3 статті 15 Закону України "Про акціонерні товариства". Підписання Акту приймання-передачі від 22.01.2014 навіть за умови його чинності, на чому наполягає АТ "ДПЗКУ", не може замінити собою передбачену законом процедуру внесення майна до статутного капіталу акціонерного товариства. Таким чином, Позивачем у цій справі у порядку частини 5 статті 82 ЦПК України було в загальному порядку спростовано обставини, встановлені у справі № 910/9771/16. Відтак, суд не може погодитися з доводами АТ "ДПЗКУ" про те, що внаслідок укладення Акта приймання-передачі від 22.01.2014 до АТ "ДПЗКУ" перейшов Комплекс Дочірнього підприємства, враховуючи аргументи Позивача про те, що дії, спрямовані на передання Комплексу Дочірнього підприємства до філії АТ "ДПЗКУ" "Хлібна база № 89" за актом приймання-передачі від 22.01.2014, не спричинили правових наслідків у вигляді набуття АТ "ДПЗКУ" будь-яких прав на Комплекс або внесення Комплексу до статутного капіталу АТ "ДПЗКУ". Підписання цього акта не могло замінити передбачену Законом України "Про акціонерні товариства" процедуру залучення додаткових внесків до статутного капіталу акціонерного товариства. Наведеним також спростовуються доводи Фонду державного майна України, викладені в поясненнях щодо позовної заяви від 20.03.2024 (вх. № 48437 від 11.04.2024), про те, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.01.2017 у справі № 910/9771/16 підтверджено законність приймання-передачі до статутного капіталу АТ "ДПЗКУ" цілісного майнового комплексу ДП ДАК "Хліб України" "Хлібна база № 89", оформленого актом приймання-передачі від 22.01.2014. З огляду на вказане, судом встановлено, що АТ "ДПЗКУ" не набуло на Комплекс жодних прав - ані права приватної власності, ані права господарського відання на майно, що належить до державної власності. Суд також погоджується з доводами Позивача, що сам по собі факт державної реєстрації права власності на Комплекс за АТ "ДПЗКУ" у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не може підтвердити набуття АТ "ДПЗКУ" речових прав на Комплекс та не спростовує правомірності підписання Акта повернення майна від 30.06.2023. Відповідно до статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Подібний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 695/1456/18 (провадження № 61-672св23), від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18, від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17. Відповідно до частини 2 статті 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. У межах надання оцінки правомірності дій Відповідача, які призвели до порушення прав Позивача, суд не може використовувати виключно відомості з Державного реєстру речових прав як актуальні та достовірні, а натомість, враховуючи обставини, на які посилається Позивач як на підстави своїх вимог, повинен дослідити, зокрема, чи правомірно АТ "ДПЗКУ" набуло право власності на Комплекс та чи взагалі набувало його. Судом раніше встановлено, що Комплекс Дочірнього підприємства не було внесено до статутного капіталу АТ "ДПЗКУ", а Позивачем доведено, що АТ "ДПЗКУ" не набуло жодних прав на Комплекс після формування статутного капіталу АТ "ДПЗКУ", а тому сам по собі факт державної реєстрації права власності АТ "ДПЗКУ" на Комплекс 15.07.2022 на праві державної власності не спроможний підтвердити ані набуття АТ "ДПЗКУ" будь-яких речових прав на Комплекс, ані виникнення права державної власності щодо нього. З огляду на наведене, Позивач довів, що Комплекс не входив до статутного капіталу ДАК "Хліб України", а Дочірнє підприємство отримало Комплекс у свою власність в момент свого створення з огляду на приписи статті 26 Закону України "Про власність", не втрачало право власності на нього у зв`язку з підписанням у 2014 році Акта приймання-передачі, що не спричинив жодних правових наслідків, та законно повернуло Комплекс у своє володіння на підставі Акта повернення майна у 2023 році. Суд відхиляє доводи третьої особи - Міністерства економіки України, викладені в додаткових поясненнях від 20.03.2024, про те, що наказами Міністерства юстиції України № 3113/5 від 30.08.2023 та № 3131/5 від 01.09.2023 встановлено наявність очевидних порушень закону в рішеннях приватного нотаріуса Селехмана О. А. про реєстрацію права власності на Комплекс за Дочірнім підприємством та в подальшому про реєстрацію права власності за [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також дії, пов`язані з автоматичною державною реєстрацією прав, можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. Рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України або до суду. Рішення, дії або бездіяльність Міністерства юстиції України можуть бути оскаржені до суду. Відповідно до ч. 7 ст. 37 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у разі задоволення скарги на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав або підтвердження факту використання ідентифікаторів доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав іншими особами Міністерство юстиції України, його територіальні органи приймають рішення про: 1) визнання прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора (про державну реєстрацію прав, про зупинення державної реєстрації прав, про зупинення розгляду заяви або про відмову в державній реєстрації прав), анулювання рішення територіального органу Міністерства юстиції України. Підставою для визнання прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав є: а) Міністерством юстиції України встановлено, що державний реєстратор прийняв рішення про державну реєстрацію прав з порушенням загальних засад державної реєстрації прав, визначених пунктами 1, 2-1, 4 частини першої статті 3 цього Закону. У такому разі Міністерство юстиції України у своєму рішенні зазначає конкретну засаду державної реєстрації прав (з посиланням на відповідне положення цього Закону), з порушенням якої державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав; б) Міністерством юстиції України встановлено, що державний реєстратор прийняв рішення про державну реєстрацію прав за наявності підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, відмови в державній реєстрації прав або зупинення державної реєстрації прав. У такому разі Міністерство юстиції України у своєму рішенні зазначає конкретну підставу (з посиланням на відповідне положення цього Закону), всупереч якій державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав; в) Міністерством юстиції України встановлено, що державний реєстратор прийняв рішення про державну реєстрацію прав всупереч санкціям, застосованим відповідно до Закону України "Про санкції". У такому разі Міністерство юстиції України у своєму рішенні зазначає конкретну санкцію (з посиланням на відповідне положення Закону України "Про санкції"), всупереч якій державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав. Таким чином, аналіз наведених правових норм дозволяє суду зробити висновок про те, що Міністерство юстиції України не наділено повноваженнями встановлювати та/або перевіряти обставини недотримання передбаченого законом порядку внесення Комплексу до статутного капіталу АТ "ДПЗКУ", а отже, й робити висновки про набуття та/або ненабуття АТ "ДПЗКУ" права власності на Комплекс (у тому числі Майно), оскільки предметом перевірки Міністерства юстиції України є виключно правомірність прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію прав, зокрема, порушення державним реєстратором засад державної реєстрації, наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, відмови в державній реєстрації прав або зупинення державної реєстрації прав. У межах доказування наявності протиправних дій Відповідача Позивач посилається на неправомірні твердження ДАК "Хліб України" про право державної власності на Комплекс, в яких ідеться про те, що Позивач відчужив Майно, що перебуває у державній власності. Судом встановлено, що відповідно до п. 1.1 Статуту Дочірнього підприємства останнє було створене шляхом реорганізації державного підприємства "Хлібна база № 89" на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 15.11.97 № 1218 "Про прискорення приватизації хлібоприймальних і хлібозаготівельних підприємств" рішенням Спостережної ради ДАК "Хліб України" від 10 березня 1998 р., протокол № 3, зареєстроване Мукачівською райдержадміністрацією, реєстраційний № 203 від 23.06.98, ідентифікаційний код 05480507, місцезнаходження: Закарпатська область, с. Горонда, вул. Елеваторна, 9. Відповідно до п. 3.1 Статуту Дочірнього підприємства останнє набуває права юридичної особи з дня його державної реєстрації. Згідно з п. 3.3 Статуту Підприємство діє на принципах господарської самостійності та самоокупності. Згідно з частиною 1 статті 26 Закону України "Про власність", чинного на момент створення Дочірнього підприємства, об`єктами права власності господарського товариства, що є юридичною особою, є грошові та майнові внески його членів, а також майно, набуте внаслідок господарської діяльності, та інше майно, придбане на підставах, не заборонених законом. Суд встановив, що Постанова № 1218, на підставі якої було створено Дочірнє підприємство, не містить положень, які б визначали особливості правового режиму Комплексу або будь-яких обмежень правомочностей Дочірнього підприємства щодо користування та розпорядження Комплексом. Відтак, суд доходить висновку, що відповідний порядок створення Дочірнього підприємства шляхом реорганізації державного підприємства "Хлібна база № 89" з урахуванням статті 26 Закону України "Про власність" фактично призвів до зміни правового режиму державного майна. На момент створення Дочірнього підприємства процес корпоратизації та приватизації державних підприємств регулювався Положенням про холдингові компанії, що створюються в процесі корпоратизації та приватизації, затвердженим Указом Президента України від 11.05.1994 № 224/94 (далі також - Указ № 224/94). Згідно з пунктами 9 та 11 Указу № 224/94 в редакції, чинній на дату створення Дочірнього підприємства, холдингову компанію створюють у формі відкритого акціонерного товариства шляхом об`єднання у статутному фонді контрольних пакетів акцій дочірніх підприємств та інших активів. У цьому Положенні нижченаведені терміни вживаються в такому значенні: холдингова компанія - господарюючий суб`єкт, який володіє контрольними пакетами акцій інших, одного або більше, господарюючих суб`єктів; дочірнє підприємство - господарюючий суб`єкт, контрольним пакетом акцій якого володіє холдингова компанія. Отже, в результаті реорганізації державного підприємства "Хлібна база № 89" було утворено Дочірнє підприємство як юридичну особу - суб`єкта приватної власності у формі дочірнього підприємства ДАК "Хліб України" як холдингової компанії, попри те, що до реорганізації Дочірнє підприємство мало організаційно-правову форму державного підприємства. Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 141 ГК України до державного майна у сфері господарювання належать єдині майнові комплекси державних підприємств або їх структурних підрозділів, нерухоме майно, інше окреме індивідуально визначене майно державних підприємств, акції (частки, паї) держави у майні суб`єктів господарювання різних форм власності, а також майно, закріплене за державними установами і організаціями з метою здійснення необхідної господарської діяльності, та майно, передане в безоплатне користування самоврядним установам і організаціям або в оренду для використання його у господарській діяльності. Держава через уповноважені органи державної влади здійснює права власника також щодо об`єктів права власності Українського народу, зазначених у частині першій статті 148 цього Кодексу. Управління об`єктами державної власності відповідно до закону здійснюють Кабінет Міністрів України і, за його уповноваженням, центральні та місцеві органи виконавчої влади. У випадках, передбачених законом, управління державним майном здійснюють також інші суб`єкти. Вказане положення ГК України закріплює вичерпний перелік категорій державного майна у сфері господарювання. Проте, як слушно зазначає Позивач, Комплекс (у тому числі Майно) не належить до жодної з категорій переліку державного майна у сфері господарювання. Дочірнє підприємство не є державним підприємством, а є юридичною особою приватного права, тому майно Дочірнього підприємства (Комплекс, у т. ч. Майно) не належить до жодного з видів державного майна у сфері господарювання, зазначених у частині 1 статті 141 ГК України. Суд погоджується з тим, що законодавство України не містить норм матеріального права, які встановлюють, що майно дочірнього підприємства акціонерного товариства, 100 % акцій якого належить державі, є державною власністю. Разом з тим, відповідно до абзацу 3 частини 9 статті 11 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" майно, внесене до статутного капіталу господарського товариства, у статутному капіталі якого є корпоративні права держави, а також майно, внесене до статутного капіталу його дочірнього підприємства або господарського товариства, більше 50 відсотків акцій (часток) якого належать господарському товариству, єдиним акціонером (учасником) якого є держава, чи набуте зазначеним господарським товариством або дочірнім підприємством у процесі господарської діяльності, є власністю такого господарського товариства або дочірнього підприємства відповідно, крім випадків, визначених законом. Таким чином, судом встановлено, що Дочірнє підприємство не є державним підприємством, а його майно не належить до жодного з видів державного майна у сфері господарювання, яке зазначено у частині 1 статті 141 ГК України, і з урахуванням положень статті 26 Закону України "Про власність" та абзацу 3 частини 9 статті 11 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" є власністю Дочірнього підприємства. Суд встановив, що 20.10.2019 втратив чинність Закон України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" від 07.07.1999 № 847-XIV, до якого входила Хлібна база № 89 (5480507). З огляду на це, суд погоджується з твердженням Позивача про те, що 20.10.2019 Комплекс Дочірнього підприємства був виключений з переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації. Отже, обставина приватизації державного підприємства "Хлібна база № 89" шляхом його реорганізації у дочірнє підприємство ДАК "Хліб України" як юридичну особу - суб`єкта приватної власності за рішенням ДАК "Хліб України" та на виконання постанови Кабінету Міністрів України як органу, що здійснює управління об`єктами державної власності, та обставина передачі Комплексу Дочірньому підприємству як господарському товариству у розумінні статті 26 Закону України "Про власність", чинного на момент створення Дочірнього підприємства та передання йому Комплексу, з подальшим виключенням Комплексу з переліку об`єктів, що не підлягають приватизації, у спірних правовідносинах призвела до зміни правового режиму Комплексу як державного майна. Наведеним спростовуються доводи Фонду державного майна України, викладені в поясненнях щодо позовної заяви від 20.03.2024 (вх. № 48437 від 11.04.2024), про те, що обставин припинення або відмови держави від права власності на спірний об`єкт нерухомого майна в порядку, встановленому п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 346, ч. 3 ст. 347 ЦК України, а також прийняття власником рішення щодо зміни правового режиму майна, переданого у користування, судами не встановлено. Суд також відхиляє аналогічні доводи третьої особи - ДАК "Хліб України", викладені у відзиві на позовну заяву від 11.03.2024 (вх. № 33911 від 12.03.2024) (з огляду на те, що зазначений відзив надійшов до суду до моменту задоволення заяви Позивача про заміну неналежного відповідача та заміни відповідача у справі № 757/52900/23-ц з ДАК "Хліб України" на Дочірнє підприємство, суд бере до уваги викладені в цьому відзиві аргументи ДАК "Хліб України" як пояснення третьої особи щодо позову). При наданні оцінки спірним правовідносинам суд також не враховує доводи Фонду державного майна, Міністерства економіки України та ДАК "Хліб України" про те, що необхідно врахувати судову практику, яка стосується дочірніх підприємств ДАК "Хліб України", зокрема, постанови Верховного Суду від 26.10.2021 у справі № 924/1428/20, від 02.11.2021 у справі № 924/1429/20, від 12.10.2021 у справах № 924/1430/20 та № 924/1431/20 щодо застосування норм частини 3 статті 86, частин 2-4 статті 145 ГК України у правовідносинах щодо розпорядження нерухомим майном державної форми власності, переданого до статутного фонду державного підприємства, оскільки Позивачем доведено, що Комплекс (у т. ч. Майно) не передавався до статутного капіталу ДАК "Хліб України" та перейшов у власність Дочірнього підприємства у результаті приватизації майна державного підприємства "Хлібна база № 89" внаслідок передання Комплексу від державного підприємства "Хлібна база № 89" до Дочірнього підприємства та на підставі статті 26 Закону України "Про власність", чинного на момент створення Дочірнього підприємства та передання йому Комплексу. Встановлені судом обставини також спростовують доводи АТ "ДПЗКУ", викладені в поясненнях щодо позовної заяви від 20.03.2024 № 130-2-19/663 (вх. № 38422 від 21.03.2024), про те, що Позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження того, що майно філії "Хлібна база № 89" вибуло із державної власності. На підставі наведеного суд встановив, що саме Дочірнє підприємство з моменту його створення (з 1997 року) як господарське товариство на праві приватної власності володіло Комплексом, отримавши його від державного підприємства "Хлібна база № 89" за результатами приватизації та на підставі статті 26 чинного на той момент Закону України "Про власність", що наділило його однією з правомочностей власника - розпоряджатися майном (у тому числі Майном) на власний розсуд. Відтак, суд встановив, що Комплекс (у тому числі Майно) не є майном, що перебуває у власності держави, у зв`язку з чим твердження та висновки, поширені Відповідачем в особі ДАК "Хліб України" як його вищого органу управління, про те, що Позивач відчужив державне майно, є неправдивими, не відповідають дійсності та не узгоджуються з нормами законодавства України. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: - поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; - поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; - поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; - поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Аналіз чинного законодавства дає підстави стверджувати про існування презумпції неправдивості відомостей, які завдають шкоди честі, гідності та діловій репутації, а тому обов`язок доведення правдивості такої інформації покладається на особу, яка таку інформацію поширила. Такі правові висновки наведені в постанові Верховного Суду від 24.12.2021 у справі № 757/9133/18-ц (провадження № 61-7072св19). Зі змісту позовної заяви вбачається, що моральну шкоду Позивачу, як він стверджує, завдано не самим по собі фактом незаконного звільнення (припинення повноважень) Позивача (оскільки таке припинення повноважень перебуває в межах дискреційних повноважень Відповідача), а внаслідок ствержуваного Відповідачем факту проведення службового розслідування щодо дій Позивача та зробленими Відповідачем висновками, викладеними у Протоколі наради та відзиві на позов [PERSON] від 01.11.2023 (вх. № 161453 від 17.11.2023) про визнання протиправним та скасування Наказу про звільнення, згідно з якими Позивач начебто вчинив протиправні дії щодо відчуження державного майна. Саме такі висновки і твердження Відповідача, будучи необґрунтованими та протиправними, на думку Позивача, завдали йому моральних страждань. Відтак, суд враховує, що наведене Позивачем обґрунтування протиправних дій Відповідача, що полягають у неправомірних твердженнях щодо обставин відчуження майна Дочірнього підприємства, для цілей встановлення порушення Відповідачем прав Позивача на повагу до його честі та гідності, на недоторканність ділової репутації спрямоване на доведення неправдивості поширених Відповідачем тверджень (інформації) про Позивача. Суд дійшов висновку, що Позивачем доведено факт поширення Відповідачем інформації про те, що Позивач начебто вчинив дії, внаслідок яких відбулося незаконне вибуття державного майна, шляхом викладення цієї інформації у Протоколі наради та у відзиві на позов [PERSON] від 01.11.2023 (вх. № 161453 від 17.11.2023) про визнання протиправним та скасування Наказу про звільнення, та порушення внаслідок цього особистих немайнових прав Позивача, а саме: права на повагу до його честі та гідності, права на недоторканність ділової репутації. Позивачем надано суду докази та наведено обставини, які дозволяють встановити неправомірність тверджень Відповідача та, відповідно, неправдивість поширеної ним інформації про Позивача. Натомість, Відповідач не довів, що інформація щодо Позивача, викладена у Протоколі наради та у відзиві на позов про визнання протиправним та скасування Наказу про звільнення, є правдивою, та не надав висновку службового розслідування, проведеного на підставі Наказу про розслідування, зі змісту якого можна було б зробити висновок про правомірність поширеної Відповідачем інформації щодо Позивача. З урахуванням досліджених судом доказів і встановлених обставин, суд вважає доведеними протиправні дії Відповідача в особі ДАК "Хліб України" як вищого органу управління Відповідача, що полягають у: - поширенні неправдивої інформації про реалізацію Позивачем майна ДАК "Хліб України" на Аукціоні за відсутності повноважень та дозволів ДАК "Хліб України", оскільки Позивачем доведено, що Комплекс Дочірнього підприємства не передавався до статутного капіталу ДАК "Хліб України", на момент проведення Аукціону та оформлення його результатів Комплекс (у тому числі Майно, реалізоване на Аукціоні), належав Дочірньому підприємству на праві приватної власності, а ДАК "Хліб України" (діючи як вищий орган управління Відповідача) Наказом про призначення, в якому визначено обов`язок Позивача, серед іншого, розрахуватися з кредиторами Відповідача, надала Позивачу відповідні повноваження на реалізацію майна Відповідача; - поширенні неправдивої інформації про те, що дії Позивача призвели до неправомірного заволодіння майном, переданим до статутного капіталу АТ "ДПЗКУ", адже Позивач довів, що Комплекс Дочірнього підприємства не був внесений ні до статутного капіталу ДП "ДПЗКУ", ні в подальшому до статутного капіталу АТ "ДПЗКУ" як правонаступника ДП "ДПЗКУ"; - поширенні неправдивої інформації про право державної власності на Комплекс та про те, що Позивач здійснив відчуження державного майна, оскільки Позивачем доведено, що Дочірнє підприємство є юридичною особою приватного права, а Комплекс на праві приватної власності належав Дочірньому підприємству з моменту створення останнього шляхом реорганізації державного підприємства "Хлібна база № 89". Суд дійшов висновку, що наведені протиправні дії Відповідача порушують право Позивача на повагу до його честі і гідності, а також право на недоторканність ділової репутації, оскільки інформація, вказана у Протоколі наради та відзиві ДАК "Хліб України" як вищого органу управління Відповідача на позов про визнання протиправним та скасування Наказу про звільнення, є недостовірною та порочить гідність, честь та ділову репутацію Позивача. Разом з тим, Позивач не довів порушення його права на працю незаконним звільненням, оскільки не навів правових підстав, на яких ґрунтуються твердження про незаконність звільнення, та не надав суду доказів незаконності такого звільнення, натомість посилаючись фактично лише на обставини, які доводять порушення Відповідачем прав Позивача на повагу до його гідності та честі і на недоторканність ділової репутації. В обґрунтування наявності вини в протиправних діях Відповідача в особі його вищого органу управління - ДАК "Хліб України", Позивач зазначає, що ДАК "Хліб України" свідомо ухилялася від надання Позивачу інформації про причини його звільнення та результати проведеного Відповідачем службового розслідування, не надавала необхідні документи у відповідь на адвокатські запити представника Позивача та на виконання вимог судових рішень у справі № 757/52900/23-ц, а також умисно вводила суд у справі № 757/52900/23-ц в оману щодо неможливості надати висновок службового розслідування, призначеного наказом ДАК "Хліб України" № 21-к/тр від 24.08.2023. Так, судом встановлено, що ні Відповідачем, ні безпосередньо ДАК "Хліб України" не надано доказів надсилання відповідей на адвокатські запити представника Позивача та надання копій запитуваних документів. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 23.11.2023 у справі № 757/52900/23-ц судом задоволено клопотання Позивача про витребування доказів, ухвалено витребувати у ДАК "Хліб України" протягом десяти днів з дня постановлення ухвали наступні документи: 1) Статут Дочірнього підприємства (у редакції, чинній на дату звільнення та на дату призначення Позивача); 2) Накази ДАК "Хліб України": № 22-к/тр 31.07.2023; № 21-к/тр про призначення Позивача від 24.08.2023 про проведення службового розслідування стосовно діяльності ліквідаційної комісії Дочірнього підприємства; № 28-к/тр від 31.08.2023 про звільнення Позивача; 3) Розпорядні документи ДАК "Хліб України", якими було створено (затверджено) склад ліквідаційної комісії Дочірнього підприємства; 4) Висновок службового розслідування, призначеного наказом ДАК "Хліб України" № 21-к/тр від 24.08.2023. У відзиві ДАК "Хліб України" від 11.12.2023 та поясненнях від 20.12.2023 ДАК "Хліб України" зазначала про неможливість надати копії витребуваних документів, у тому числі висновку службового розслідування, посилаючись на передання документів Головному підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України на виконання вимог листа від 19.09.2023 № 0435-14228791 в порядку статті 93 КПК України. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 22.12.2023 у справі № 757/52900/23-ц задоволено клопотання Позивача про витребування доказів, ухвалено витребувати у Національного антикорупційного бюро України копії документів, які вилучені детективами НАБУ у ДАК "Хліб України" в межах кримінального провадження № 42023000000001473. 03.02.2024 до Печерського районного суду міста Києва надійшов лист Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України від 28.12.2023 № 0435-290/39994, до якого на виконання ухвали від 22.12.2023 у справі № 757/52900/23-ц додано копії документів, які знаходяться в розпорядженні детективів Національного антикорупційного бюро України. Судом встановлено, що до вказаного листа Національним антикорупційним бюро України не було додано копію висновку службового розслідування, призначеного Наказом про розслідування, а опис документів, вилучених у ДАК "Хліб України"19.09.2023 Національним антикорупційним бюро України в межах кримінального провадження № 42023000000001473, не містить у переліку вилучених оригіналів документів висновку службового розслідування, призначеного Наказом про розслідування. Суд враховує обставини відсутності відповідей на адвокатські запити представника Позивача, невиконання Відповідачем вимог судових рішень про витребування доказів у справі № 757/52900/23-ц та ненадання до матеріалів справи копії висновку службового розслідування, призначеного Наказом про розслідування, та обставини введення ДАК "Хліб України" (як вищим органом управління Відповідача) суду в оману щодо вилучення висновку службового розслідування Національним антикорупційним бюро України при визначенні ступеня вини Відповідача. Раніше судом встановлено наявність протиправних дій Відповідача, що відобразилися у поширенні Відповідачем неправдивої інформації щодо Позивача. Суд погоджується з доводами Позивача, що Відповідач не дослідив належним чином положення законодавства України та розпорядчих документів суб`єктів управління державним майном і, неправильно визначивши статус майна Дочірнього підприємства (у т. ч. Майна), неправомірно стверджує про наявність у діях Позивача зловживання службовим становищем та перевищення наданих йому повноважень у зв`язку з відчуженням державного майна. Зважаючи на те, що Відповідачем не виконано ухвалу суду про витребування доказів та не надано копію висновку службового розслідування, нібито проведеного на підставі Наказу про розслідування, суд доходить висновку, що службове розслідування щодо обставин відчуження майна Дочірнього підприємства не проводилося, а Відповідач не здійснював заходів, спрямованих на перевірку правового статусу цього майна та правомірності дій Позивача. Відтак, суд дійшов висновку, що Відповідач не вжив всіх залежних від нього заходів для перевірки поширюваної ним інформації про Позивача для запобігання порушень прав Позивача та заподіяння йому моральної шкоди. Відтак, суд вважає доведеною наявність у протиправних діях Відповідача в особі його вищого органу управління - ДАК "Хліб України" вини у формі необережності, оскільки судом встановлено, що Відповідач не провів належним чином службове розслідування, призначене Наказом про розслідування, та без будь-яких на те підстав, за відсутності належної і достатньої перевірки законодавства і документів, за якими можна встановити правовий статус майна Дочірнього підприємства, поширив неправдиву інформацію про відчуження Позивачем державного майна та інші протиправні дії, начебто вчинені Позивачем. Обґрунтовуючи наявність моральної шкоди, заподіяної Відповідачем, Позивач зазначає, що обставини, наведені у документах ДАК "Хліб України", та неправомірні дії останнього призвели до тяжких душевних страждань Позивача, стану постійного стресу, порушення звичних умов життя його та членів його сім`ї, та спричинили не лише моральні страждання, але і змусили звертатися до суду за захистом своїх порушених прав, що потребує не лише матеріальних витрат, а й витрат часу та постійного емоційного напруження, що негативно вплинуло та здоров`я Позивача. Позивач зазначає про те, що з моменту, як він довідався про своє звільнення, він перебував у стані постійного пригнічення та стресу, намагаючись упродовж майже трьох місяців з`ясувати причини звільнення; після того, як Позивачу стало відомо про окремі обставини службового розслідування, проведеного ДАК "Хліб України" у тому числі щодо діяльності Позивача на посаді голови ліквідаційної комісії Відповідача, нормальна життєдіяльність Позивача була повністю порушена: через тривалу емоційну напругу Позивач почав страждати через безсоння та головний біль, напади болю в серці, порушення пам`яті та постійну тривогу. Матеріалами справи підтверджується, що 05.02.2024 Позивач звернувся за консультацією до сімейного лікаря, за результатами чого йому поставлено діагноз - тривожний розлад, та рекомендовано звернутися до консультацією до психіатра. 08.02.2024 Позивач звернувся до Комунального підприємства "Центральна міська лікарня Червоноградської міської ради" за консультацією до лікаря-психіатра, за результатами якої лікар-психіатр [PERSON] призначив Позивачу курс медикаментів. Відтак, судом встановлено обставини звернення Позивача до медичних установ для отримання кваліфікованої медичної допомоги внаслідок погіршення стану здоров`я Позивача. Суд відхиляє доводи АТ "ДПЗКУ", зазначені у поясненнях третьої особи від 20.03.2024, про те, що [PERSON] ще з 29.08.2023 був проінформований про свої незаконні дії щодо підписання договору купівлі-продажу майна філії АТ "ДПЗКУ" "Хлібна база № 89" від 23.08.2023, оскільки суду не було надано належних та допустимих доказів того, що Позивач був проінформований про деталі службового розслідування та про порушення, які начебто були ним вчинені (у т. ч. щодо відчуження державного майна) раніше, ніж отримав відзив ДАК "Хліб України" на позовну заяву від 01.11.2023 (вх. № 161453 від 17.11.2023) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення і поновлення на посаді. Пояснення, надані Позивачем 08.09.2023, копія яких додана до пояснень АТ "ДПЗКУ" від 20.03.2024, не можуть слугувати підтвердженням того, що Позивачу були відомі деталі службового розслідування та підстави, на яких ґрунтувалися твердження ДАК "Хліб України" щодо незаконних дій Позивача з майном Дочірнього підприємства, оскільки Відповідачем не було надано суду копію висновку службового розслідування, призначеного Наказом про розслідування, а також не доведено, що Позивачу була надана повна і вичерпна інформація щодо обставин, на підставі яких Відповідач зробив висновки про наявність у діях Позивача ознак протиправного відчуження державного майна. Разом з тим, Позивач не надав обґрунтований розрахунок заявленої до стягнення суми моральної шкоди (50 000,00 грн) та лише зазначив про те, що вказаний розмір компенсації буде достатнім для відновлення стану Позивача, з огляду на характер протиправних дій Відповідача і ступінь його вини, глибину моральних страждань Позивача та погіршення стану його здоров`я, та зважаючи на вимоги розумності, справедливості та співмірності. Надані Позивачем докази в обґрунтування наявності заподіяної йому моральної шкоди підтверджують наявність моральної шкоди, що проявилася у душевних стражданнях та погіршенні психічного здоров`я Позивача, однак не дозволяють суду встановити справедливий розмір компенсації для відновлення становища Позивача. Суд погоджується з доводами АТ "ДПЗКУ", викладеними у поясненнях третьої особи від 20.03.2024, про те, що Позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів його моральних страждань, а також погіршення стану здоров`я, які виникли саме з вини Відповідача; сама по собі констатація факту про нанесення моральної шкоди Позивачу не може бути беззаперечною підставою для її відшкодування без доведеності її заподіяння на наявного причинного зв`язку між діями роботодавця та наслідками. Не беруться до уваги твердження Позивача про те, що Відповідач свідомо ухилявся від надання Позивачу вичерпної інформації щодо підстав звільнення, а Позивач майже упродовж трьох місяців не мав змоги дізнатися, за що його було звільнено, що спричиняло йому постійні моральні страждання та неможливість підтримувати нормальну життєдіяльність, оскільки Позивач не обґрунтував порушення його права на працю діями Відповідача. Суд визнав доведеною протиправну поведінку Відповідача та встановив обставини вчинення Відповідачем в особі ДАК "Хліб України" як вищого органу управління Відповідачем протиправних дій, що знайшли вираження у поширенні неправомірних тверджень щодо обставин відчуження Майна Дочірнього підприємства, та, відповідно, наявність порушення Відповідачем прав Позивача на повагу до його гідності та честі, на недоторканність ділової репутації. Разом з тим, суд погоджується з доводами третьої особи - Фонду державного майна України, викладеними в поясненнях від 20.03.2024 (вх. № 48437 від 11.04.2024) про те, що Позивачем до матеріалів справи не долучено доказів втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ. Позивач не довів, що на погіршення стану його здоров`я вплинули саме протиправні дії Відповідача - саме лише посилання на звернення до лікаря не може вважатися належним та допустимим доказом у розумінні статей 77, 78 Цивільного процесуального кодексу України, а тому суд вважає недоведеною наявність причинно-наслідкового зв`язку між вказаними неправомірними діями Відповідача та заподіяною Позивачу моральною шкодою, що виключає можливість стягнення з Відповідача грошових коштів для компенсації заподіяної моральної шкоди. Щодо строку звернення Позивача до суду суд зазначає наступне. Третя особа - АТ "ДПЗКУ" у своїх поясненнях щодо позовної заяви від 20.03.2024 № 130-2-19/663 (вх. № 38422 від 21.03.2024) зазначає про те, що Позивач пропустив строк звернення до суду, встановлений ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України. Відповідно до статті 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з частиною 1 статті 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Моральна шкода вважається заподіяною, якщо особа і заподіювач такої шкоди перебувають у трудових правовідносинах або на них поширюється дія трудового законодавства; вона виникла внаслідок порушення трудових прав із боку роботодавця; працівник зазнає моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто негативних змін, що відбуваються в його свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення його трудових прав, і ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків, а також вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя. Отже, підставою для відшкодування моральної шкоди, згідно зі статтею 237-1 КЗпП України, є порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.01.2023 у справі № 703/3207/17. Зі змісту позовної заяви суд вбачає, що як на підставу своїх вимог Позивач посилається на: - порушення Відповідачем його права на працю внаслідок незаконного звільнення; - порушення Відповідачем його прав на повагу до гідності та честі і на недоторканність ділової репутації. З огляду на це, суд дійшов висновку, що спір у справі № 757/52900/23-ц стосується порушення трудових прав Позивача лише в частині доводів про порушення його права на працю внаслідок незаконного звільнення. Раніше суд встановив, що Позивач не навів обґрунтування незаконності його звільнення Відповідачем та не надав суду відповідних доказів, а тому в частині доводів Позивача про порушення його права на працю внаслідок незаконного звільнення позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню. Відтак, у суду відсутні підстави для застосування строку позовної давності щодо частини вимог Позивача, обґрунтованих наявністю порушення його права на працю. Разом з тим, суд зауважує, що в межах обставин, наведених Позивачем в обґрунтування заподіяння йому моральної шкоди внаслідок порушення Відповідачем прав Позивача на повагу до гідності та честі і на недоторканність ділової репутації, трудові правовідносини не є визначальними, а доводи Позивача ґрунтуються не на порушенні його трудових прав з боку Відповідача як роботодавця, а на поширенні Відповідачем неправдивої інформації про Позивача та його діяльність, що порочить честь, гідність та ділову репутацію Позивача. Отже, спір у цій частині не є трудовим, а тому щодо вимог Позивача про відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням прав на повагу до честі й гідності та недоторканності ділової репутації встановлюється загальна позовна давність тривалістю у три роки відповідно до статті 257 ЦК України, а норми статті 233 КЗпП не підлягають застосуванню. Відповідно до частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Частиною 1 статті 48 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Судом встановлено, що доводи про сплив строку позовної давності за вимогами Позивача наведені в поясненнях третьої особи - АТ "ДПЗКУ" щодо позовної заяви, що не є заявою сторони у спорі у розумінні частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України; натомість, Відповідачем не було подано заяву про застосування позовної давності. Зважаючи на вказане, навіть у разі, якщо спірні правовідносини були б трудовими, у суду відсутні підстави для застосування позовної давності за відсутності заяви Відповідача про її застосування. За частиною 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 1, 2 статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 2. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. У відповідності до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими судом, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн не підлягають задоволенню, оскільки Позивачем не надано суду обґрунтований розрахунок заявленої до стягнення суми моральної шкоди та не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями Відповідача та заподіяною Позивачу моральною шкодою. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). З огляду на зазначене, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, дійшов висновку, що обґрунтування Позивача не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом, у зв`язку з чим позов не підлягає задоволенню. На підставі встановлених судом обставин,

Outcome: dismissed