Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-20 00:00:00

У листопаді 2023 року позивач\~ [PERSON] \~звернувся до суду з позовом до відповідача\~ [PERSON] про стягнення коштів, позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач обґрунтовує свій позов наступними обставинами. 04.06.2021 між сторонами було укладено договір позики. Відповідно до п.1 зазначеного договору, до його підписання позикодавець передав позичальнику у власність грошові кошти в сумі 103091 грн. 00 коп., а позичальник зобов`язався повернути позику у визначений строк. Факт передачі коштів підтверджується не лише підписанням сторонами договору, а й наявністю у позикодавця підписаної власноруч позичальником розписки про отримання коштів, яка, відповідно до п. 5 договору, підтверджує безспірність заборгованості та прострочення виконання зобов`язання. Згідно з п. 4 Договору позики, [PERSON] зобов`язався повернути [PERSON] позику в строк до 18.06.2021. Місцем виконання договору є [ADDRESS] . Проте, станом на 20.10.2023 боржником не проведена оплата жодного платежу, а позика не повернена в повному обсязі. Відповідач до цього часу суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, та сплати 5% річних не повертає позивачу. Під будь-яким приводом ухиляється від виконання свого обов`язку. Таким чином відповідно до розрахунків, доданих до позовної заяви борг за Договором позики від 04.06.2021, який відповідач заборгував позивачу за період 19.06.2021 до 23.02.2022 складає: 117506,79 грн., з яких: основний борг - 103091,00 грн., пеня 6 040,00 грн., відсотки річних - 3530,51 грн., інфляційні втрати 4845, 28 грн. Викладені обставини слугували підставою для звернення до суду. Ухвалою суду від 29.012.2023 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, а відповідачу визначено строк для подання відзиву. Сторони не подали до суду своїх заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. У судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином у встановленому законом порядку. Надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач та/або його представник в судове засідання не з`явилися, про причини не явки суду не повідомили, вимоги позову відповідач фактично не визнав, так як кредит погашався, про договір факторингу не знав, розрахунок в позові не вірний, зобов`язань з позивачем не має, вимоги безпідставні, не заперечував проти розгляду справи за його відсутності, правом надання відзиву на позов не скористався. Причини їх неявки в судове засідання судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання і перенесення слухання справи було вже неодноразово, доказів на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона відповідача не надавала (з урахуванням зазначеного, відношення сторін до своїх процесуальних прав та обов`язків і тривалості розгляду справи, суд вважає, що чергова заява про перенесення слухання справи і відсутність відповідача не перешкоджає розгляду справи). Незалежно від явки чи неявки представника відповідача сама особа в судове засідання не з`явилася без поважних причин і навіть не повідомила суд про причини неявки в судове засідання. Отже, суд вважає можливим розгляд справи на підставі наявних матеріалів і доказів. При цьому суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що начебто перешкоджає вирішенню цієї справи. Таким чином, суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе розглянути цю справу в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. Судом встановлено, що 04.06.2021 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики (а.с. 11). Відповідно до п.1. зазначеного договору, до його підписання позикодавець передав позичальнику у власність грошові кошти в сумі 103091 грн. 00 коп., а позичальник зобов`язався повернути позику у визначений строк. Факт передачі коштів підтверджується не лише підписанням сторонами договору, а й наявністю у позикодавця підписаної власноруч позичальником розписки про отримання коштів, яка, відповідно до п. 5 договору, підтверджує безспірність заборгованості та прострочення виконання зобов`язання. Згідно з п. 4 Договору позики, [PERSON] зобов`язався повернути [PERSON] позику в строк до 18.06.2021.Місцем виконання договору є [ADDRESS] . Станом на 20.10.2023 боржником не проведена оплата жодного платежу, а позика не повернена в повному обсязі. В позовній заяві позивач вказав, що на його неодноразові звернення відповідач до цього часу суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, та сплати 5% річних не повертає. Під будь-яким приводом ухиляється від виконання свого обов`язку. Відповідно до п. 7 Договору позики, у випадку прострочення повернення позики на строк понад 30 (тридцять) календарних днів від зазначеного у п.4 або у п. 4 Позичальник повинен додатково сплатити позикодавцю штраф у розмірі 20 % суми простроченого платежу, що не звільняє позичальника від інших штрафних санкцій та від повернення основного боргу (наданої позики). Згідно з розрахунками неустойки та штрафних санкцій (а.с. 9) слідує, що борг за Договором позики від 04.06.2021, який відповідач заборгував позивачу за період 19.06.2021 до 23.02.2022 складає: 117506,79 грн., з яких: основний борг - 103091,00 грн., пеня 6 040,00 грн., відсотки річних - 3530,51 грн., інфляційні втрати 4845, 28 грн.. Відповідно до ч.1 ст.13 та ч.2 ст.264 ЦПК України суд розглядає справу та ухвалює рішення в межах позовних вимог. 04.06.2021 відповідачем власноруч було написано розписку, де він вказав, що отримав від [PERSON] грошові кошти у сумі 103091,00 грн. та зобов`язується їх повернути відповідно до умов договору позики від 04.06.2021. Разом з тим, відповідач не намагався спростувати вищевказані обставини. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. В силу вимог ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 31 жовтня 2018 року (справа № 707/2606/16-ц, провадження № 61-28762св18), досліджуючи питання виконання боргового зобов`язання при наявності оригіналу боргової розписки у кредитора, зробив наступний висновок. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. За таких обставин наявний факт невиконання відповідачем покладеного на нього зобов`язання щодо повернення позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідач в ході розгляду справи не спростував те, що за обумовлений в Договорі позики від 04.06.2021 строк він не сплатив позивачу борг у розмірі 103091,00 грн. Суд, оцінивши подані позивачем докази, вважає їх належними, допустимими та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, підтверджують існування обставин на які посилається позивач і які не оспорює відповідач, а в сукупності, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи. Враховуючи встановлені судом обставини, які були перевірені зібраними у справі доказами, суд дійшов висновку, що оригінал Договору позики та відповідна розписка від 04.06.2021, враховуючи відсутність заперечень відповідача, є доказом факту передачі позивачем грошових коштів відповідачу в розмірі 103091,00 грн, які останній зобов`язувався повернути до 18.06.2021.. Розмір заборгованості відповідно до умов договору та розрахунків позивача, які не спростовані відповідачем за період з 19.06.2021 до 23.02.2022 складає: 117506,79 грн., з яких: основний борг - 103091,00 грн., пеня 6 040,00 грн., відсотки річних - 3530,51 грн., інфляційні втрати 4845, 28 грн. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу. Оскільки відповідач у визначений у договорі позики строк кошти позивачеві не повернув, суд вважає, що наявність порушених прав позивача є очевидною, тому вимоги позивача про повернення суми боргу за розпискою є обґрунтованими. Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в сумі 117506,79 грн., ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому підлягає задоволенню. Суд, вирішуючи питання судових витрат керується главою 8 ЦПК України, а тому, з огляду на те, що позов задоволено повністю, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1175,10 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved