Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-27 00:00:00

26 березня 2024 року представник позивача - адвокат Возікова Н.В. в інтересах [PERSON] звернулась до суду з позовом до держави-агресора російської федерації про стягнення моральної шкоди. Позов мотивований тим, що 24 лютого 2022 року наступила подія,\~яка змінила\~життя не\~тільки позивача\~ [PERSON] ,\~але й\~мільйонів громадян\~України.\~Російська федерація здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало\~підставою для\~введення з\~05\~години 30\~хвилин 24\~лютого 2022\~року воєнного\~стану на\~території України,\~відповідно до\~Указу Президента\~України від\~24\~лютого 2022\~року N\~64/2022\~«Про введення\~воєнного стану\~в Україні». Позивач опинився на межі життя та смерті, як й кожен з громадян України. Розмірне життя, в якому він жив та працював на благо своєї країни у спокої повністю змінилося, оскільки 24 лютого 2022 року на підставі Указу Президента України № 69/2022 позивач був призваний у Збройні Сили України по мобілізації. 14 травня 2022 року відповідно до Наказу № 118 командира військової частини [NUMBER] , з урахуванням наказу командира військової частини [NUMBER] від 07.05.2022 року № 47-РС, позивача було зараховано до списків особового складу військової частини [NUMBER] , на всі види забезпечення з 14 травня 2022 року, на котлове забезпечення військової частини з обіду 14 травня 2022 року, прикомандировано до 5 стрілецького батальйону. З одного боку захист своєї Батьківщини є прямим обов`язком кожного громадянина в умовах війни, однак з іншого боку, збройне зіткнення почалося за наслідками збройної агресії відповідача - росії проти України, і якщо б росія стрималася від таких дій, життя позивача не зазнало б таких змін, які він має в умовах сьогодення, а саме життя в умовах постійних стресів, моральному та фізичному болю, катастрофічне погіршення здоров`я, втрата назавжди рідного сина та близьких друзів тощо. Позивач в силу свого віку мав би спокійно працювати та відпочивати вечорами удома, приділяти увагу сім`ї, рідним, власному дозвіллю - спокійно гуляти у парку чи їздити на рибалку, або мандрувати країною чи взагалі спокійно та безпечно відчувати себе у власному будинку. Наразі ж позивач захищаючи Батьківщину не спить ночами, перебувати у постійній небезпеці. З моменту призиву у ЗСУ під час мобілізації, а саме з 24 лютого 2022 року та по день подачі позову позивач знаходиться на передових позиціях в Донецькій області. Крім цього, 28 червня 2023 року в ході виконання бойового завдання під населеним пунктом Курдюмівка Бахмутського району Донецької області через мінометний обстріл противника, позивач отримав поранення - вогнепальне осколкове наскрізне поранення м`яких тканин лівої стопи. У результаті поранення позивач у період з 29 червня 2023 року по 25 листопада 2023 року постійно перебував на лікуванні в умовах стаціонару. При цьому 04 грудня 2023 року позивач у зв`язку із значним погіршенням здоров`я за наслідками поранення та служби пройшов медичний огляд військово-лікарської комісії для визначення ступеню придатності до військової служби на підставі направлення від 09 вересня 2023 року. Однак 05 грудня 2023 року постановою військово-лікарської комісії Військової частини [NUMBER] про ступінь придатності позивача до військової служби, яка оформлена довідкою військово-лікарської комісії N 3541, останнього було визнано придатним до військової служби. Оскільки позивач не погодився із результатами зазначеної Постанови ВЛК, її було оскаржено у судовому прядку, та рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року у справі 420/37296/23 визнано протиправним та скасовано. Зазначені обставини свідчать про те, що наразі, у зв`язку із збройною агресією російської федерації, позивач дійсно опинився на грані життя та смерті, оскільки наряду із обов`язком захищати країну від нападів ворога в безперервних умовах небезпеки, він фактично втратив спокій, здоров`я, стикається із незаконними з боку керівництва рішеннями відносно нього, які він вимушений оскаржувати та переживати у зв`язку із цим тяжкий душевний біль та тривогу. Також 12\~березня 2024\~року від\~ [INFO] \~позивачем було\~отримано сповіщення\~сім`ї №\~86,\~в якому\~зазначено,\~що його\~близький родич,\~матрос [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~який являється\~йому сином,\~пропав безвісти\~ [INFO] під час захисту Батьківщини в зоні виконання бойових завдань поблизу населеного пункту Кринки Херсонської області. Дана подія приголомшливо завдала ще більшого болю та страждань позивачеві. Позивач погано себе відчуває, не може перенести такої новини від відчуття постійного стресу та душевного болю, оскільки така втрата є для нього безвідновленою. І провиною у таких подіях та змін у житті позивача є виключно незаконні дії російської федерації у вигляді збройної атаки відносно нашої країни та кожного громадянина. Усіх зазначених змін у житті та як наслідок моральних страждань позивач би не зазнав, якщо б відповідач не вчинив збройний напад на Україну. Позивач не зазнав би втрати сина, якщо б не збройний напад російської федерації. Отже в обґрунтування розміру моральної шкоди, представник позивача зазначає, що моральні страждання позивача виражені в наступному: - через противоправні дії відповідача у позивача змінилося побутове життя. Позивач був вимушений вийти зі своєї «зони комфорту». Жити постійно в небезпеці; - позивач з першого дня збройної агресії мобілізований та по день подачі позову є учасником бойових дій в Донецькій області, що постійно ставить його життя під загрозу. Позивач втратив своє звичне життя; - в ході виконання бойового завдання в районі населеного пункту Курдюмівка Бахмутського району Донецької області через мінометний обстріл противника, позивач отримав поранення - вогнепальне осколкове наскрізне поранення м`яких тканин лівої стопи. У результаті чого позивачу було поставлено діагноз полінейропатія нижніх кінцівок, атрофія м`язів; - здоров`я позивача в умовах захисту країни від дій відповідача значно погіршилося та періодично із-за нападів позивач вимушений лікуватися, у тому числі в умовах стаціонару; - 19 лютого 2024 року позивач втратив сина, [PERSON] , 1990 року народження, який пропав безвісти під час захисту Батьківщини в зоні виконання бойових завдань поблизу населеного пункту Кринки Херсонської області. Отже, представник позивача просить суд об`єктивно урахувати все вказане вище та стягнути на користь позивача моральну шкоду, яка була спричинена відповідачем, та яка на думку позивача може компенсувати його моральні страждання, а саме у розмірі 42125200 грн, що еквівалентно 1000000 євро. Ухвалою Фрунзівського районного суду від 05 квітня 2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а.с. 60-61). Ухвалою Фрунзівського районного суду від 24 квітня 2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 88). У судові засідання позивач та його представник не з`явились, про дату,\~час і\~місце розгляду\~справи повідомлялися\~належним чином\~(а.с.\~63,\~65,\~91,\~92,\~95,\~96).\~Водночас представник\~позивача надала\~до суду\~заяву, у якій вказала, що позовні вимоги вони підтримують в повному обсязі, просять суд розглядати справу без їх участі, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечують (а.с. 81-82). Представник держави-агресора російської федерації у судове засідання не з`явився, хоча про час, дату і місце судового розгляду повідомлявся належним чином (а.с. 64, 90, 97). Як роз`яснив Верховний Суд у постанові від 08.06.2022 по справі № 490/9551/19, після початку війни в Україні, а саме: з 2014 року, суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено російську федерацію, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди завданої особі в результаті збройної агресії російською федерацією за позовом, поданим саме до цієї країни. У відповідності до положень статті 32 Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року та статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», МЗС було розроблено алгоритм дій з питання отримання згоди російської сторони на відмову від судового імунітету держави у зв`язку із розглядом судами України цивільних справ за позовами проти російської федерації, у т.ч. в особі посольства російської в Україні, за яким МЗС доручало Посольству України в російській федерації передати до Міністерства закордонних справ російської федерації ноту МЗС з питання отримання згоди російської федерації на відмову від судового імунітету під час розгляду судовими органами України справ за позовами проти російської федерації. Разом з тим, у зв`язку з порушенням російською федерацією цілей та принципів статуту ООН, Гельсінського Заключного акта, Паризької Хартії для Нової Європи та ряду інших документів ОБСЄ, у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти суверенітету та територіальної цілісності України, Міністерство закордонних справ України 24.02.2022 нотифікувало МЗС російської федерації про прийняте Україною рішення розірвати дипломатичні відносини з росією, що були встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною та російською федерацією від 14.02.1992. Відтак, діяльність дипломатичних представництв України в росії та росії в Україні, а також будь-яке дипломатичне спілкування припинені відповідно до Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року. Комунікація МЗС з органами влади російської федерації також не здійснюється. Отже, подальше застосування зазначеного вище алгоритму з отримання згоди російської федерації на відмову від судового імунітету, а також подача будь-яких судових документів у даній категорії справ до російської сторони дипломатичними каналами унеможливлюється. У зв`язку з цим, інформацію про дату, час та місце розгляду справи за позовом представника позивача - адвокат Возікової Н.В. в інтересах\~ [PERSON] до держави-агресора російської федерації про стягнення моральної шкоди, було повідомлено відповідачу через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке було розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Судом було вжито усіх можливих процесуальних заходів задля належного повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання та створення учасникам процесу належних умов для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, а також надано сторонам строк для подачі відзиву, відповіді на відзив. За таких обставин, суд за згодою представника позивача та позивача ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 24 лютого 2022 року російська федерація здійснила широкомасштабну військову агресію проти України (яка триває по теперішній час), що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року N 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Обставини збройної агресії російської федерації проти України є загальновідомими та за правилом ч. 3 ст. 82 ЦПК України не потребують доказування. 24 лютого 2022 року 1 відділом [INFO] позивач [PERSON] був мобілізований на військову службу, що підтверджується відповідним записом у виданому на його ім`я військовому квитку серії [NUMBER] від 20 червня 2022 року (а.с. 23-25). 14 травня 2022 року позивача було зараховано до списків особового складу військової частини [NUMBER] , на всі види забезпечення з 14 травня 2022 року, на котлове забезпечення військової частини з обіду 14 травня 2022 року, прикомандировано до 5 стрілецького батальйону, що підтверджується копією витягу із наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) № 118 від 14 травня 2022 року та відповідним записом у виданому на ім`я позивача військовому квитку серії [NUMBER] від 20 червня 2022 року (а.с. 26, 23-25). 28 червня 2023 року, в ході виконання бойового завдання в районі населеного пункту Курдюмівка Бахмутського району Донецької області через мінометний обстріл противника, позивач отримав вогнепальне осколкове наскрізне поранення м`яких тканин лівої стопи, у результаті якого йому було надано невідкладну допомогу та в подальшому поставлено діагноз полінейропатія нижніх кінцівок, атрофія м`язів. Зазначений факт підтверджується копією довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) № 3368 п, виданої 30 червня 2023 року військовою частиною [NUMBER] , на ім`я сержанта [PERSON] , [INFO] , копією заповненого бланку невідкладної допомоги від 28 червня 2023 року (зв.а.с. 26, а.с. 27). У період з 29 червня 2023 року по 12 липня 2023 року позивач проходив стаціонарне лікування у Барвінківській центральній міській лікарні, що підтверджується копією виписки № 2683/1502 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON] , [INFO] встановлено (а.с. 28). 04 вересня 2023 року позивач проходив лікування у травматичному відділенні № [NUMBER] КНП «БЛІЛ КМР» м. Костянтинівка, що підтверджено копією медичного заключення виданого на ім`я [PERSON] , [INFO] (а.с. 30). 26 вересня 2023 року у позивача погіршився стан здоров`я та його відправлено на лікування до медичної роти військової частини [NUMBER] , у якій він по 05 жовтня 2023 року перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджується копією заповненого бланку невідкладної допомоги від 26 вересня 2023 року та копією виписного епікризу № 895 виданого 05 жовтня 2023 року лікарем медичної роти військової частини [NUMBER] (зв.а.с. 33, а.с. 34). 09 жовтня 2023 року у позивача знову погіршився стан здоров`я, в результаті чого йому була надана невідкладна медична допомога, за діагнозом полінейропатія нижніх кінцівок, атрофія м`язів, що підтверджується копією заповненого бланку\~невідкладної допомоги\~від 09\~жовтня 2023\~року(зв.а.с. 40). 16 жовтня 2023 року у позивача вкотре погіршився стан здоров`я, в результаті чого йому була надана невідкладна медична допомога та направлено на стаціонарне лікування до лікарні, що підтверджується копією заповненого бланку\~невідкладної допомоги\~від 16\~жовтня 2023\~року(а.с. 41). У період з 16 жовтня 2023 року по 23 жовтня 2023 року позивач перебував на стаціонарному лікуванні у КНП «Павлоградська лікарні інтенсивного лікування» Павлоградської міської ради. При виписці з лікарні позивачу поставлено наступний діагноз: хронічна вертеброгенна правобічна радикулопатія L3-L4, L4-L5, L5-S1 з вираженим больовим, помірним м`язово-тонічним синдромом, порушенням статико-динамічної функції хребта на фоні остеохондрозу, деформуючого спондилоартриту, спондильозу, протрузій L3-L4, L5-S1, кил диску L4-L5 з відносним дегенеративним стенозом хребетного каналу. Рекомендовано - обмеження фізичного навантаження (тривало), консультація нейрохірурга для вирішення питання. Зазначений факт підтверджується копією довідки № 3483 про тимчасову непрацездатність особи рядового і начальницького складу, виданою 23 жовтня 2023 року КНП «Павлоградська лікарні інтенсивного лікування» Павлоградської міської ради (зв.а.с. 42, а.с. 43). 31 жовтня 2023 року у позивача знову погіршився стан здоров`я, в результаті чого йому була надана невідкладна медична допомога та вказано, що позивач потребує лікування. Вказане підтверджується копією заповненого бланку\~невідкладної допомоги\~від 30\~жовтня 2023\~року(а.с. 44). У період з 01 листопада 2023 року по 14 листопада 2023 року позивач знаходився на стаціонарному лікуванні в КНП «Лозівське територіальне медичне об`єднання». Діагноз - виразкова хвороба шлунку та цибулини ДПК, гострі виразки шлунку та цибулини ДПК, гіпертонічна хвороба 1 стадії, що підтверджується копією виписного епікризу № 3764 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON] , виданого 14 листопада 2023 року КНП «Лозівське територіальне медичне об`єднання» (а.с. 46). Позивач у зв`язку із значним погіршенням здоров`я за наслідками поранення та служби пройшов медичний огляд військово-лікарської комісії для визначення ступеню придатності до військової служби на підставі направлення від 09 вересня 2023 року (зв.а.с. 32). Відповідно до довідки військово-лікарської комісії № 3541 від 05 грудня 2023 року, сержанта [PERSON] , 1971 року народження за результатами медичного огляду, було визнано придатним до військової служби (зв.а.с. 19). Оформлено відповідну постанову військово-лікарської комісії. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року у справі 420/37296/23 визнано протиправним та скасовано постанову військово-лікарської комісії військової частини [NUMBER] Міністерства оборони України про ступінь придатності [PERSON] до військової служби, яка оформлена довідкою військово-лікарської комісії № 3541 від 05 грудня 2023 року. Зобов`язано військово-лікарську\~комісію військової\~частини [NUMBER] \~Міністерства оборони\~Україниповторно провести медичний огляд (обстеження) військовослужбовця [PERSON] (а.с. 10-15). Крім цього, 19 лютого 2024 року під час захисту Батьківщини в зоні виконання бойових завдань, поблизу населеного пункту Кринки Херсонської області, пропав безвісти син позивача матрос [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією сповіщення сім`ї\~№86\~від12 березня 2024 року [INFO] (а.с. 52). Статтями 3, 27 Конституції України закріплено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Постановою від 21 квітня 2015 року № 337-VIII, зі змінами, затверджено заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», якою Верховна Рада України визнала РФ державою - агресором. Згідно цієї заяви Верховної Ради України, збройна агресія російської федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії). Друга фаза збройної агресії російської федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами російської федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року). Третя фаза збройної агресії російської федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил російської федерації. Четверта фаза збройної агресії розпочалася 24 лютого 2022 року повномасштабним вторгненням агресора на суверенну територію України. На даний час Україна залишається об`єктом збройної військової агресії з боку РФ, яку остання здійснює. На засіданні Ради Безпеки ООН, яке відбулося 29 серпня 2014 року у зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, делегація України заявила: «Росія розпочала безпосереднє воєнне вторгнення на материкову частину України із застосуванням своїх регулярних збройних сил». Після надзвичайного засідання комісії Україна - НАТО, скликаного 29 серпня 2014 року на прохання України, Генеральний секретар НАТО А. Расмуссен кваліфікував вторгнення Збройних Сил Російської Федерації через східний і південно-східний українсько-російський державний кордон як «серйозну ескалацію збройної агресії Росії проти України». Також в заяві зазначено, що силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року. Російська Федерація здійснює збройну агресію проти України, супроводжуючи це цинічними і протиправними вимогами щодо зміни конституційного ладу України та відмови України від обраного цивілізаційного курсу, орієнтованого на співпрацю з ЄС та НАТО з перспективою повного членства в цих організаціях. Наслідком збройної агресії Російської Федерації проти України стала нелегітимна воєнна окупація і подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя невід`ємної складової державної території України, воєнна окупація значної частини державної території України у Донецькій та Луганській областях. Указом в.о. Президента України від 14 квітня 2014 року «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» оголошено про початок Антитерористичної операції (АТО). Указом Президента від 24 лютого 2022 року з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією РФ проти України. Воєнний стан триває й на даний час. У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Ukraine and the Netherlands v. Russia» (заява №. 8019/16, № 43800/14, № 28525/20) суд дійшов висновку, що величезна кількість наведених у рішенні доказів демонструє, поза розумним сумнівом, що внаслідок військової присутності Росії на сході України та вирішального ступеня впливу та контролю, яким вона користувалася над територіями, які контролювали сепаратисти на сході України… ці території перебували з 11 травня 2014 року та надалі під ефективним контролем РФ. Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія Російської Федерації була засуджена як така, що порушує ст. 2 Статуту ООН, згідно якої зобов`язанням всіх держав є утримання від погрози силою або застосування сили проти територіальної цілісності чи політичної незалежності будь-якої держави або в будь-який інший спосіб, який не відповідає цілям ООН, та вирішувати свої міжнародні спори мирними засобами. Цей пункт нагадує, що Росія порушила базову норму Статуту ООН. Крім того, згідно цієї ж Резолюції, від Російської Федерації вимагається негайно припинити застосування сили проти України і утримуватись від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, вимагається від РФ повністю та безумовно вивести всі свої збройні сили з території України в межах її міжнародно визнаних кордонів. Також зазначається, що доки РФ не звільнить загарбане вона буде залишатись агресором та Генасамблея ООН засуджує агресію РФ проти України. Суд звертає увагу на те, що військова агресія та окупація Російською Федерацією територій України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів та норм міжнародного права. Така військова агресія супроводжується злочинами геноциду проти народу України, а також іншими військовими злочинами збройних сил та вищого керівництва російської федерації. Згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків», схваленої постановою ВРУ №337-VIII від 21 квітня 2015 року, рф своїми протиправними діями заподіяла також нематеріальної шкоди Україні, порушуючи права громадян України в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, в Донецькій і Луганській областях, зокрема, право на: життя, повагу до честі і гідності, свободу і особисту недоторканність, справедливий суд, повагу до приватного і сімейного життя, свободу думки, совісті й релігії, право не бути покараним без суду, а також заборону катування, перебування у рабстві або підневільному стані. Загибель і каліцтво людей України відбувалися як у періоди проведення державою АТО, Операції об`єднаних сил, з часу оголошення воєнного стану, так і під час загальновідомих фактів про бойові дії, вибухи й обстріли (зокрема, з боку незаконних збройних формувань). Згідно ч. 9 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. Статті 3, 8, 12, 28 Загальної декларації прав людини 1948 року гарантують кожній людині право на життя, свободу і особисту недоторканність, ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом, вільне пересування і вибір місця проживання у межах кожної держави, соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність його житла. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань. Стаття 1 Декларації про право на мир засвідчує, що кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (резолюція 71/189, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 19.12.2016 р.). Отже, обов`язок держав утримуватися від збройної агресії кореспондує право людини на мир, яке є запорукою дотримання інших прав і свобод, гарантованих нормами Загальної декларації прав людини та інших міжнародно-правових актів. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 року № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті1,3 Конституції України). Згідно ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання моральної шкоди іншій особі. Пунктом 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з ч.ч. 3, 5 ст. 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15.12.2020 в справі №752/17832/14-ц вказала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Згідно абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Тобто, правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Верховний Суд у постанові від 18.05.2022 по справі № 760/17232/20-ц, у постанові від 14.04.2022 по справі № 308/9708/19 дійшов висновку, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Отже, в даному випадку Російська Федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача (право на життя, здоров`я, свободу, особисту недоторканність, вільне пересування, безпеку, право жити в мирі тощо), який безпосередньо приймає участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту населення та інтересів держави, та, відповідно, саме Російська Федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями моральної шкоди. Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] безпосередньо на дату подачі позову до суду приймав участь в бойових діях у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, як наслідок отримав поранення та був вимушений довгий час лікуватися. Вказане поранення вплинуло як на стан його здоров`я так і на життя в цілому. Крім цього, 19 лютого 2024 року під час захисту Батьківщини в зоні виконання бойових завдань, поблизу населеного пункту Кринки Херсонської області, пропав безвісти син позивача матрос [PERSON] , [INFO] . Суд погоджується з тим, що безпосередня участь [PERSON] в бойових діях для забезпечення оборони України проти РФ, мала істотний вплив на його психічний, фізичний та моральний стан, тому що війна завдає втрат щодня. Разом з тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди, який заявлений позивачем у розмірі 1000000 євро, що еквівалентно 42125200 гривень (за курсом НБУ на дату подачі позовної заяви), є значно завищеним. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала особа, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Вказаний висновок висловлений, у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 591/4825/17 (провадження № 61-1188св18). При оцінці обґрунтованості вимог про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу матеріальну та моральну шкоду, суд виходить також із розміру задоволених вимог заявників по аналогічних спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), Турецька Республіка має сплатити позивачу компенсацію у розмірі 20000 кіпрських фунтів (станом на 01 січня 1998 Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄС - Євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 Євро, і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини). Водночас, наголошує, що відповідно до роз`яснень викладених у п.14 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. Отож, валютою суми по відшкодування майнової та моральної шкоди, в даній справі, є національна валюта України - гривня. З огляду на викладене вище, суд урахувавши обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, множинний характер порушень конституційних прав позивача, зокрема, тяжкість вимушених змін у його житті, час та зусилля, необхідні для можливості відновлення попереднього стану, приходить до висновку, що справедливою сумою компенсації моральних страждань буде грошова сума у розмірі 2000000 гривень. Отже, з урахуванням викладеного позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково. Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до ч. 2 ст. 4 «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно із ч. 3 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. Оскільки 1 відсоток від суми позовних вимог позивача перевищує 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та зважаючи на те, що позовна заява подана в електронній формі, належним до сплати розмір судового збору за заявою позивача становить - 12112 гривень. Відповідно до п 22 ч. 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, а позивач був звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом, тому суд дійшов висновку, що з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 12112 гривень. Також, сторона позивача просить стягнути з відповідача судові витрати понесені у зв`язку із розглядом справи у сумі 50000 гривень. Відповідно до частин 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У матеріалах справи міститься довіреність від 26 грудня 2023 року, якою [PERSON] було уповноважено адвокатів Пахомова І.Ю. та [PERSON] представляти його інтереси серед іншого у судах всіх інстанцій та юрисдикцій та пред`являти позови та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Возіковою Н.В. від 15 листопада 2017 року (а.с. 16-17, 19). Отже, вбачається, що до матеріалів справи не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та доказів здійснених позивачем витрат, необхідних для надання правничої допомоги як це передбачено статтею 137 ЦПК України. За таких обставин, судові витрати понесені позивачем у зв`язку із розглядом справи у сумі 50000 гривень стягненню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: partial