Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-23 00:00:00

представник позивача звернувся до суду із позовом, в якому просить суд визнати за [PERSON] , РНОПП [NUMBER] , право власності на 1/2 частину житлового будинку в [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] , РНОПП [NUMBER] , право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0, 1058 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 4623610100:02:002:0296; вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на: 1/2 частину житлового будинку (незавершеного будівництва житлового будинку, будівельних матеріалів) в [ADDRESS] ; 1/2 частину земельної ділянки площею 0, 1058 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 4623610100:02:002:0296 В обґрунтування позову покликається на те, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 05.05.2023р. яке набрало законної сили у справі, встановлено, що між сторонами у справі шлюб розірвано. 22.08.2013 року за час перебування у шлюбі сторін на ім?я відповідача була зареєстрована земельна ділянка площею 0,1058 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 4623610100:02:002:0296. 23.05.2011 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено Договір № 36 підряду на виконання проектних робіт. Згідно п. 1 цього договору, його (договору) предметом є розробка проектної документації житлового будинку. Договір був виконаний. На зазначеній земельній ділянці позивачем збудовано житловий будинок, адреса розташування: [ADDRESS] . Беззаперечним є факт завершення всіх будівельно-монтажних робіт по зведенню індивідуального житлового будинку [ADDRESS] та можливість введення його в експлуатацію. В силу вимог ч. 1 ст. 60, ч. 1 ст. 61 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України індивідуальний житловий будинок є спільною сумісною власністю сторін у справі. Позивачему законом надано право на поділ майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності. позивач є фактичним власником 1 / 2 ідеальної частини індивідуального житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] . На теперішній час позивач у встановленому законом порядку не має можливості закріпити своє право правовстановлюючими документами та здійснити реєстрацію такого права, оскільки відповідач, за якою зареєстровано право власності на земельну ділянку, на якій розташований спірний житловий будинок, не визнає права позивача на 1/2 ідеальну частину спірного будинку. Незаконність дій відповідача, які проявляються у виготовленні документів (техпаспорта на житловий будинок як одноособового власника) та право позивача на 1/2 ідеальну частину спірного житлового будинку встановлена законом. На підставі наведеного, просить позовні вимоги задоволити. 14.09.2023 року провадження у справі відкрито. 26.10.2023 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому такий просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Вказане мотивує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.04.2008 року по 05.05.2023 року. 03.11.2009 року рішенням Пустомитівської сільської ради відповідачці передано в оренду земельну ділянку [ADDRESS] . 30.12.2009 року між відповідачкою та Пустомитівською міською радою укладено договір оренди земельної ділянки № [NUMBER] строком на 5 років, 26.03.2013 їй надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність спірної земельної ділянки, та 15.05.2013 остання підписала акт здачі-приймання виконаних робіт. 22.08.2013 відповідачка зареєструвала право власності на спірну земельну ділянку та 06.09.2013 року отримала свідоцтво про право власності на спірну земельну ділянку. Тобто, спірна земельна ділянка є особистою приватною власністю відповідачки як така, що була набута внаслідок приватизації. Щодо позовних вимог в частині визнання права власності на житловий будинок, то будівництво здійснювалось за ініціативою позивача без згоди відповідачки, тобто позивач самовільно збудував об`єкт нерухомості на земельній ділянці відповідачки без її згоди. На підставі наведеного, просить у задоволенні позову відмовити. 10.01.2024 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду. Позивач у судовому засіданні 26.04.2024 року вказав, що під час перебування у шлюбі з відповідачем у них були нормальні відносини. Перебував на заробітках за кордоном у будівельній сфері, вказати роки, протягом яких він працював, не може. Зазначає, що кошти сам вкладав у будівництво будинку на спірній земельній ділянці. Щодо процесу набуття земельної ділянки у приватну власність, то вказує, що відповідачка писала заяву у міську раду щодо виділення їй земельної ділянки, дати відповіді на питання чому він не писав вказану заяву не може. Будівництво було розпочато після отримання документів на земельну ділянку. Колишня дружина - [PERSON] працювала у ресторані "Сантіно". Самочинне будівництво завершилось у 2023 році, газу на вказаному об`єкті немає. Вказує, що дозвіл на виконання будівельних робіт ним отримувався та договір було підписано у 2011 році. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, вказав, що на земельній ділянці розташований об`єкт незавершеного будівництва, збудований без дозвільної документації. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив та просив у задоволенні такого відмовити. Вказав, що земельна ділянка є особистою приватною власністю відповідачки, дозвіл на виконання будівельних робіт на її земельній ділянці вона не надавала. Будівництво є самовільним, звернення в правоохоронні органи не було. Не заперечує, що на вказаному самовільно збудованому майні є будівельні матеріали позивача. Проаналізувавши матеріали цивільної справи, з`ясувавши думку представників сторін та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Щодо позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0, 1058 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 4623610100:02:002:0296, суд зазначає наступне. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 29.04.2008 року вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.04.2008 року. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 05.05.2023 року у справі № 450/1127/23 ухвалено розірвати шлюб, укладений між сторонами. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини,\~встановлені рішенням\~суду у\~господарській,\~цивільній або\~адміністративній справі,\~що набрало\~законної сили,\~не доказуються\~при розгляді\~іншої справи,\~у якій\~беруть участь\~ті самі\~особи або\~особа,\~щодо якої\~встановлено ці\~обставини,\~якщо інше\~не встановлено\~законом. 03.11.2009 року рішенням Пустомитівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області "Про передачу в оренду земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків та господарських будівель і споруд" № 965 від 03.11.2009 року [PERSON] передано в оренду земельну ділянку [ADDRESS] . Судом встановлено, що 30.12.2009 року між Пустомитівською міською радою та [PERSON] було укладено договір оренди земельної ділянки № 227 строком на 5 років. 26.03.2013 рішенням Пустомитівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 874 від 26.03.2013 року [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, що є предметом позову у справі. Рішенням Пустомитівської міської ради Пустомитівського району Львівської області "Про передачу [PERSON] у власність земельної ділянки " № 1120 від 23.07.2013 року вирішено затвердити проект землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] земельної ділянки № [NUMBER] площею 0, 1058 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована у кварталі забудови "Верховина" у с. Наварія та передати у власність [PERSON] земельну ділянку № [NUMBER] площею 0, 1058 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована у кварталі забудови "Верховина" у с. Наварія. Згідно із Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-4600303822013 від 14.06.2013 року, земельна ділянка площею 0, 1058 га. з кадастровим номером 4623610100:02:002:0296 належала до комунальної власності, вид використання земельної ділянки: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 9033791 вбачається, що 22.08.2013 року за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0, 1058 га. з кадастровим номером 4623610100:02:002:0296 на підставі рішення Пустомитівської міської ради Пустомитівського району Львівської області "Про передачу [PERSON] у власність земельної ділянки " № 1120 від 23.07.2013 року. Право власності [PERSON] земельну ділянку площею 0, 1058 га. з кадастровим номером 4623610100:02:002:0296 також підтверджується свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 06.09.2013. Згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю чоловіка, дружини є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. Кожен громадянин може одночасно отримати та приватизувати 6 земельних ділянок різного призначення, тобто передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах зазначених норм, провадиться один раз по кожному виду використання (частина четверта статті 116 Земельного кодексу України). Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство; для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара; для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара; для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара; для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара; для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара. У разі\~прийняття уповноваженим\~органом рішення\~про надання\~дозволу на\~розробку проекту\~землеустрою щодо\~відведення земельної\~ділянки потрібно\~замовити в\~землевпорядній організації\~виготовлення проекту\~землеустрою щодо\~відведення земельної\~ділянки. Внесення відомостей до Державного земельного кадастру здійснюється за заявою (у паперовій або електронній формі) розробника документації із землеустрою та оцінки земель від імені замовника, якщо інше не передбачено договором на виконання відповідних робіт (далі - заявник) відповідно до пункту 69 Порядку\~ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1051 від 17.10.2012 року. Відповідно до Постанови Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц, рішення про\~надання дозволу\~на розробку\~проекту землеустрою\~є стадією\~процесу отримання\~права власності\~чи користування\~на земельну\~ділянку.\~Однак,\~отримання такого\~дозволу не\~гарантує особі\~чи невизначеному\~колу осіб\~набуття такого\~права,\~оскільки сам\~по собі\~дозвіл не\~являється правовстановлюючим\~актом). Тобто,\~земельна ділянка\~площею 0,\~1058\~га.\~з кадастровим\~номером 4623610100:02:002:0296\~була набута\~у приватну\~власність [PERSON] \~під час\~перебування у\~шлюбі з\~позивачем,\~однак така\~була набута\~нею унаслідок\~приватизації,\~у зв`язку\~з чим є особистою приватною власністю [PERSON] . Таким чином, позовні вимоги в частині визнання за позивачем права на 1/2 ідеальної частки земельної ділянки площею 0, 1058 га. з кадастровим номером 4623610100:02:002:0296 задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частину житлового будинку, суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статей 69, 70\~СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України). Водночас частиною другою статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Аналіз положень\~статті 331 ЦК України\~у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої\~статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації. Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (подібний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року № 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15). У пункті 45 постанови від 23 червня 2020 року у справі 680/214/16-ц Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту (будівельного паспорта); або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Частиною другою статті 36 Закону України від\~17 лютого 2011 року\~№ 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено заборону на виконання будівельних робіт без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт. Також заборонена експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію (частина восьма статті 39 цього Закону. Отже, відсутність дозволу на будівництво (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), проекту чи будівельного паспорта (схеми намірів забудови) або порушення умов, передбачених у цих документах, зумовлює визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України). Слід зазначити, що в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), розробленої та затвердженої в установленому порядку проєктної документації (будівельного паспорта), оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Не підлягають поділу (виділу)об`єкти нерухомого майна,\~до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані,\~переплановані) об`єкти нерухомого майна. Схожі висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18), від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18), від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19 (провадження № 61-14468св20), від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18 (провадження № 61-5368св20), від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19 (провадження № 61-19065св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21). Виходячи з перелічених вище висновків Верховного Суду України та Верховного Суду не є об`єктом права власності новостворений об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, будівельного паспорта (схеми намірів забудови), оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Такий об`єкт не підлягає поділу. Інструкція щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року №55, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за №774/14041, визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, та застосовується суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна при підготовленні проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна. Відповідно до Постанови Великої палати Верховного Суду від 12.04.2023 у справі № 511/2303/19, у разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання. Вимоги про одночасне визнання права власності на будинок у статусі до будівництва та на будівельні матеріали як окремий об`єкт задоволенню не підлягають. За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання. Аналогічні висновки зробив Верховний Суд України у постановах від 18 листопада 2015 року у справі №6-388цс15, від 27 травня 2015 року у справі №6-159цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі №6-2710цс15. Покликання позивача про те, що дозвіл на виконання будівельних робіт отримувався, суд оцінює критично, оскільки такі не підтверджені жодними належними та допустимими доказами у справі. До матеріалів справи долучено лише договір від 23.05.2011 року на виконання проектних робіт, укладений між позивачем та ФОП [PERSON] , що не є дозволом на будівництвом в розумінні законодавства України. При цьому, позивачем не заявлено позовні вимоги про визнання права власності на будівельні матеріали та обладнання, при цьому у долученому до матеріалів справи Звіті про незалежну оцінку майна вказано про вартість сукупності будівельних матеріалів у вигляді самовільно збудованої конструкції житлового будинку, а не житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (п. 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на порушника. Цивільні права або інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права чи інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Велика Палата неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа та характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. напр. постанови ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 06.04.2021 у справі № 925/642/19). Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону (а закон або договір зі свого боку не визначають іншого ефективного способу захисту), то порушені право чи інтерес позивача підлягають захисту обраним ним способом. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови ВП ВС від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20). Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. При цьому, позивачем не заявлено позовні вимоги про визнання права власності на будівельні матеріали та обладнання, а заявлено вимогу про визнання за ним права власності на 1/2 житлового будинку, що дає підстави вважати, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту цивільного права та інтересу. Згідно положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що слід застосовувати і при розгляді заяви про забезпечення позову. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а одним із способів захисту прав та законних інтересів особи є визнання права. Відповідно до ст.\~4,\~5 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Виходячи з засад диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Окрім того, згідно положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що слід застосовувати і при розгляді заяви про забезпечення позову. У відповідності до вимог ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи наведене, у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed