Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування Баранівської міської ради Чернігівської області про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що перебувала в шлюбі з відповідачем, під час якого народився син [PERSON] , [INFO] . В грудні 2019 року шлюб між ними був розірваний, син був залишений проживати з нею. Згідно з заочним рішенням Баранівського районного суду Житомирської області від 27.11.2018 з відповідача стягнуті аліменти на утримання сина. Проте відповідач ухилявся від сплати аліментів внаслідок чого за період з 27.11.2018 по 01.01.2022 у нього виникла заборгованість в сумі 169960 грн. З дня розірвання шлюбу відповідач не приймає участі у вихованні та утриманні сина, його життям та здоров`ям, розвитком та навчанням не цікавиться. Просила позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та стягнути з відповідача на її користь судові витрати. [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування Баранівської міської ради Чернігівської області про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі батька у вихованні сина. В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначив, що [INFO] у них з відповідачкою народився син [PERSON] , якого він забрав з пологового будинку. Одразу після народження сина він взяв відпустку та два тижні вдома разом з дружиною доглядав за сином. Приблизно через місяць після пологів відповідач разом з дитиною поїхала жити до своїх батьків до м. Баранівка Житомирської області, посилаючись на те, що важко самій доглядати за дитиною. В цей час він працював, щоб забезпечити сім`ю матеріально, а після роботи допомагав дружині. Він з розумінням поставився до дружини та відвіз її з дитиною до батьків. Під час проживання дружини з дитиною в м. Баранівка він приїздив до них, давав гроші, купував продукти харчування, одяг та іграшки. В червні 2018 року він приїхав до дружини і попросив повернутись до Києва. Відповідач з дитиною переїхала до Києва, проте приблизно через місяць забрала сина та знову повернулась до батьків у м. Баранівка. Відповідач неодноразово приїжджала до Києва, а потім знову поверталась до м. Баранівка разом з дитиною. Згодом у них стали виникати непорозуміння та сварки, згодом вони розлучились. Після розірвання шлюбу він продовжував допомагати відповідачу та дитині, відсилав гроші, одяг, приїздив до сина та проводив з ним час. На початку січня 2020 року відповідач заборонила йому бачитись з сином, а згодом перестала відповідати на його телефонні дзвінки. Через непорозуміння між ними відповідач не дає йому бачитись та спілкуватись з сином. З урахуванням уточнених позовни х вимог просив: зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] в спілкуванні з сином - [PERSON] ; визначити [PERSON] такі способи участі у вихованні сина [PERSON] : - спілкування батька з сином з 10.00 год. до 18.00 год. кожного тижня в неділю, а також кожного року у святкові традиційні та державні свята України: Новий рік - 1 січня; Різдво Христове за юліанським календарем - 7 січня; Воскресіння Христове (Великдень); День Святої Трійці та інші свята за місцем проживання сина з матір?ю: [ADDRESS] (іншою адресою, за якою будуть проживати матір?ю), або за місцем проживання батька: [ADDRESS] без присутності матері; - якщо син буде проживати в місті Києві, систематичні побачення з сином кожного вівторка та кожного четверга. Батько забирає дитину з навчальних закладів після занять та приводить до 20 години за місцем проживання сина з матір?ю; - спілкування з сином кожного року: в його день народження - [INFO] , в день народження батька - [INFO] за місцем проживання батька : [ADDRESS] без присутності матері; - спільний відпочинок з сином в літній період протягом 30 днів щороку з 15 липня по 25 серпня; - спільний відпочинок з сином в осінні, зимові, весняні канікули (перша декада усіх канікул). 23.08.2022 постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. 08.11.2022 постановлено ухвалу про повернення зустрічного позову та закриття підготовчого провадження. 14.12.2022 постановлено ухвалу про відмову в задоволенні клопотання про відмову в зупиненні провадження у справі. 05.07.2023 постановлено ухвалу про скасування ухвали від 08.11.2022 про повернення зустрічного позову. 24.07.2023 постановлено ухвалу про залишення зустрічного позову без руху. 25.01.2024 постановлено ухвалу про прийняття та об`єднання в одне провадження з первісним позовом зустрічного позову, призначено підготовче провадження. 19.02.2024 судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 25.04.2024 постановлено ухвалу про закриття провадження в частині позовних вимог зустрічного позову: - зобов`язати [PERSON] , [INFO] , не чинити перешкоди діду [PERSON] , [INFO] , бабі [PERSON] , [INFO] в спілкуванні з онуком [PERSON] , [INFO] визначити діду, бабі такі способи участі у вихованні внука [PERSON] , [INFO] : якщо син буде проживати в місті Києві, рідні дід [PERSON] , [INFO] , баба [PERSON] , [INFO] забирають дитину з навчальних закладів після занять та приводять до 20 години за місцем проживання сина з матір`ю; спілкування рідних діда та баби за місцем проживання батька за адресою: [ADDRESS] , без присутності матері. Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог про позбавлення його батьківських прав, посилаюсь на те, що позивач сама перешкоджає його спілкуванню з дитиною. Позивачка надала відповідь на відзив, в якому зазначила, що позивач ухиляється від виховання та утримання свого сина. Відповідач надав заперечення на відповідь на відзив, які містять доводи, ідентичні тим, що викладені у зустрічному позові. Відповідач надала відзив на зустрічну позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог. Зазначила, що позивач не утримує сина та не надає жодної матеріальної допомоги. Доводи відповідача про те, що вона не давала йому бачитись з сином не відповідають дійсності, він навіть не звертався ні до неї, ні до Органу опіки та піклування для врегулювання цього питання. Позивач підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити, заперечувала проти задоволення зустрічних позовних вимог. Відповідач та його представник підтримала зустрічні позовні вимоги та просили їх задовольнити, заперечували проти задоволення первісних позовних вимог Інші учасники справи в судове засідання не з`явились. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] - це її колишня невістка. Після розлучення з її сином в жовтні 2019 року невістка з дитиною поїхала на проживання до м. Баранівка. Мати невістки забороняла її сину бачитись з дитиною. В 2019-2020 роках вона захворіла на онкологічне захворювання, тоді [PERSON] віддав їй свою картку. Її син важко пережив розлучення. Мати дитини забороняла батькові бачитись з сином. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] з 05.08.2017 перебували в шлюбі, під час якого народився син [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами розірваний згідно з рішенням Баранівського районного суду Житомирської області від 28.12.2019. Згідно з рішенням Баранівського районного суду Житомирської області від 27.11.2018 з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.10.2018 і до досягнення дитиною повноліття. Згідно з довідкою від 04.03.2021 №8 та від 07.02.2022 №6 [PERSON] , [INFO] , відвідує заклад дошкільної освіти комбінованого типу «Сонечко». Батько дитини не бере участі у вихованні сина, не спілкується з вихователями, не бере участі у батьківських зборах. [PERSON] має заборгованість за сплати аліментів на утримання сина за період з жовтня 2018 року по грудень 2021 року в сумі 169960 грн., що підтверджується довідкою Голосіївського ВДВС від 17.01.2022 №57871091/3. 01.08.2022 Виконавчим комітетом Баранівської міської ради винесено рішення №92, яким затверджено висновок Органу опіки про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] має заборгованість за сплати аліментів на утримання сина за період з жовтня 2018 року по жовтень 2022 року в сумі 223327,50 грн., що підтверджується довідкою Голосіївського ВДВС від 08.11.2022 №57871091. [PERSON] працює медсестрою у відділенні невідкладної медичної допомоги Військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь», його дохід за період з лютого 2023 року по жовтень 2023 року становить 347960 грн. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВР N789-XII від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» конкретизує, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 19 СК України встановлено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Статтею 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №402/428/16-ц викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини встановлюють, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3). Ці положення Конвенції про права дитини узгоджуються з положеннями Конституції та законів України, тому її правові норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Згідно з п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30.03.2007 позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази, суд звертає увагу на те, що в рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України» наголошується, що взаємне задоволення від спільного перебування батьків і дітей є фундаментальним елементом сімейного життя, а тому втручання до нього має відбуватися у вузьких рамках, визначених статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини й основоположних свобод. Європейський суд з прав людини також підкреслив, що, незважаючи на певний вільний розсуд держави в справі відібрання дітей під державну опіку, відбирання дітей від батьків означає відрізання дітей від свого коріння, що може бути виправданим лише у виняткових випадках. У той же час, як вбачається зі змісту рішень Європейського суду з прав людини «Z та інші проти Сполученого Королівства» від 10.05.2001 та «A. проти Сполученого Королівства» від 23.09.1998, в контексті вимог статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод держава повинна приділяти особливу увагу захисту дітей від поганого поводження з боку інших осіб, у тому числі шляхом здійснення своєчасних превентивних заходів. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). Судом встановлено, що відповідач є батьком [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає за адресою: [ADDRESS] . У відповідача наявна заборгованість зі сплати аліментів на утримання сина. Докази того, що відповдіач піклуювався про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, забезпечував необхідне харчування, медичний догляд, лікування дитини, спілкується з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; надавав йому доступ до культурних та інших духовних цінностей тощо відсутні. Вирішуючи питання про позбавлення батьківських прав, суд виходить з того, що це є крайній та суворий захід по відношенню з того з батьків, який не виконує своїх обов`язків по утриманню та вихованню дітей, не опікується станом їх здоров`я, не піклується про їх фізичний та духовний розвиток тощо. Суд вважає, що під час розгляду справи відповідач змінив ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до сина та взагалі своє ставлення до дитини. Він бажає спілкуватись з сином, брати участь у його вихованні, він працевлаштувався, що надасть йому можливість брати активну участь у матеріальному забезпеченні дитини. Суд зауважує, що будь-які рішення, які приймаються відносно дітей повинні відповідати якнайкращим інтересам дитини. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. За встановлених обставин суд вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав не відповідатиме зазначеним інтересам дитини, оскільки це приведе до розриву родинних зв`язків між батьком та сином та, на думку суду, матиме більше негативних наслідків для дитини, яка буде позбавлена батьківського піклування з боку відповідача, ніж позитивних. При цьому збереження родинних зв`язків між батьком та сином, в цьому випадку превалює над бажанням матері позбавити відповідача батьківських прав. Крім того, судом не було встановлено існування тих виключних обставин, які б дійсно свідчили про об`єктивну необхідність позбавлення відповідача батьківських прав та про те, що прийняття судом такого рішення відповідає інтересам самої дитини. При цьому 01.08.2022 Виконавчим комітетом Баранівської міської ради винесено рішення №92, яким затверджено висновок Органу опіки про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Проте суд з урахуванням встановлених під час розгляду справи обставин та вищевикладених висновків відповідно до приписів ст. 19 СК України не погоджується з висновком органу опіки та піклування, оскільки він не є обґрунтованим та суперечить інтересам дитини. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав не підлягають задоволенню. Проте суд вважає, що відповідач має змінити своє ставлення до виховання сина [PERSON] , [INFO] , та належним чином виконувати обов`язки по його утриманню, вихованю, прийняти усі можливі заходи для повного погашення заборгованості зі сплати аліментів тощо, а тому вважає за необхідне покласти на Орган опіки та піклування за місцем проживання дитини контроль за виконанням [PERSON] своїх батьківських обов`язків. Щодо вимог зустрічного позову суд відзначає наступне. Згідно із ст. 153 СК України, передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування (ч. 1, 2 ст. 159 СК України). Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ст.9 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на вільне висловлювання особистої думки, формування власних поглядів, розвиток власної суспільної активності, отримання інформації, що відповідає її віку. Це право включає свободу розшукувати, одержувати, використовувати, поширювати та зберігати інформацію в усній, письмовій чи іншій формі, за допомогою творів мистецтва, літератури, засобів масової інформації, засобів зв`язку (комп`ютерної, телефонної мережі тощо) чи інших засобів на вибір дитини. Їй забезпечується доступ до інформації та матеріалів з різних національних і міжнародних джерел, особливо тих, які сприяють здоровому фізичному і психічному розвитку, соціальному, духовному та моральному благополуччю. Згідно із ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ч.2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Конвенція про права дитини від 20.11.1989, ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991, яка є першим і основним міжнародно-правим документом, присвяченим широкому спектру прав дитини, визначає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Такі ж рекомендації містяться і в Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р. Стаття 18 Декларації проголошує, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини, а найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Європейський суд з прав людини у низці своїх рішень (зокрема у справах «Хокканен проти Фінляндії», «Фуска проти Румунії») наголосив, що при визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати, що у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною, та забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Суд враховує свідчення свідка [PERSON] , яка підтвердила, що матір дитини забороняла батькові бачитись з сином. З огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку, що відносини, які склались між сторонами, перешкоджають їм діяти виключно в інтересах дитини, тому є підстави для вирішення спору щодо реалізації прав батька у вихованні сина. При цьому суд враховує, що матір дитини не заперечувала проти зустрічей батька з сином, проте висловила побоювання щодо залишення дитини наодинці з батьком і наполягала на тому, щоб такі зустрічі відбувались у її присутності. Також суд враховує психологічне дослідження від 09.05.2024, згідно з яким [PERSON] не захотів підтримувати розмову про батька, пославшись на те, що батько ображав матір. Суд враховує зазначену позицію відповідачки, а також поведінку позивача за зустрічним позовом, який в наданій ним переписці з відповідачкою у мобільному додатку неодноразово висловлювався некоректно та застосував ненормативну лексику. Також суд враховує, що тривалий час дитина проживала з матір`ю окремо від батька, має неприємні спогади про батька, а тому інтересам дитини відповідатиме поступове звикання до спілкування з батьком в присутності матері, що, в свою чергу, виключить будь-які побоювання за безпеку та комфорт дитини з боку матері та сприятиме встановленню зв`язку між батьком та сином. Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне визначити перехідний період для встановлення психоемоційного зв`язку між батьком та сином, а тому вважає доцільним визначити [PERSON] , [INFO] , перехідний період тривалістю шість місяцівз дня набрання законної сили рішенням суду для участі у вихованні сина шляхом зустрічей з ним щонеділі з 10.00 год. до 16.00 год. в присутності матері за місцем проживання дитини. Після закінчення перехідного періоду суд вважає можливим визначити наступний графік зустрічей батька з сином: - щонеділі з 10.00 год. до 16.00 год. без присутності матері за місцем проживання дитини; - спілкування з дитиною 6 січня з 12 год. до 16 год. у парні роки без присутності матері за місцем проживання дитини; - спілкування з дитиною 19 червня з 12 год. до 18 год. без присутності матері за місцем проживання батька за адресою: [ADDRESS] ; - спільний відпочинок з сином з 15 липня по 30 липня; в парні роки в період осінніх, зимових, весняних канікул - перша половина канікул, в непарні роки - друга половина канікул. При цьому суд, виходячи з інтересів дитини, визначає зустрічі батька з сином за місцем проживання самої дитини, а не батька, що відповідатиме інтересам дитини, яка привикла жити в певному місті, середовищі та оточенні. Також визначаючи зазначені способи, суд враховує, що обидва батьки мають рівні права на проведення часу з сином у святкові дні та дні канікул, а тому запропонований судом варіант зустрічей враховує інтереси і самих батьків.Слід також врахувати, що відповідно до віку дитина повинна відвідувати шкільний навчальний заклад, що унеможливлює проведення зустрічей з батьком у будні дні. Враховуючи викладене, зустрічні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача судовий збір у сумі 1211,60 грн.

Outcome: partial