Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-25 00:00:00

15 вересня 2023 року позивачі [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , звернулися до суду з позовом до відповідача держави російська федерація в особі посольства держави росія (російська федерація) в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації проти України Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що 10 листопада 2007 року одружилася з [PERSON] , [INFO] . Шлюб був зареєстрований у Відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис № 2067, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . У шлюбі народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . У позивача з чоловіком була чудова сім`я. Вони любили один одного, мріяли про майбутнє, будували різні плани. Діти росли в атмосфері любові та повної безпеки, адже батько весь час турбувався про них та про позивача, утримував їх, був опорою та гарантом. У лютому 2014 року розпочалася збройна агресія російської федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України. Враховуючи те, що [PERSON] з 30 листопада 2005 року працював на посаді міліціонера в Управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області, що підтверджується довідкою № 325 від 19 липня 2019 року, останній, відповідно до наказу Управління Міністерства внутрішніх справ України № 301 о/с від 29 травня 2014 року, був направлений для проведення антитерористичної операції у східні області України, де загинув при виконанні службових обов`язків 29 травня 2014 року поблизу міста Слов`янськ Донецької області. Це був найстрашніший день у житті позивача та житті їхніх дітей, які так рано зазнали втрати найріднішого, того, хто заради них, без перебільшення, був готовий на все. Отже, 21 квітня 2014 року відповідно до наказу керівника антитерористичного центру, працівників спеціальної роти міліції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області, серед яких був і чоловік позивача, було направлено до [INFO], який розташований в [ADDRESS]. 12 травня 2014 року чоловіка позивача та ще п`ятьох працівників вказаного підрозділу, за вказівкою того ж антитерористичного центру, було переміщено на блокпост № [NUMBER] ([ADDRESS]). 29 травня 2014 року керівництво антитерористичного центру провело ротацію (заміну) вищевказаних працівників спеціальної роти міліції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області, які несли службу в районі ведення бойових дій на блокпосту [NUMBER]. Близько 12 години того ж дня (29 травня 2014 року) на блокпост [NUMBER] прилетів гелікоптер із працівниками міліції, які залишились на посту для несення служби, а працівників СРМ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області було поміщено на борт гелікоптера із подальшим їх переміщенням до антитерористичного центру. Через деякий час гелікоптер, на борту якого знаходився прапорщик міліції [PERSON] та інші працівники СРМ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області, з метою передачі продуктів харчування працівникам першого батальйону Національної гвардії, здійснив посадку за 500 метрів від блокпосту №5, де заздалегідь було підготовлене місце для посадки. Там, залишивши продукти харчування, гелікоптер піднявся та продовжив політ. Однак, віддалившись близько 2500 метрів від згаданого вище блокпосту №5, останній був збитий представниками збройних формувань російської федерації за допомогою переносного зенітно-ракетного комплексу. Від чого літальний апарат Мі-8 вибухнув у повітрі та впав на землю між деревами, де ще раз вибухнув. Внаслідок обстрілу чоловік позивача та батько дітей загинув на місці. Згідно довідки про причину смерті від 30 травня 2014 року та постанови № 144 ВЛК Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області від 29 квітня 2015 року, отримана [PERSON] (прапорщиком міліції, міліціонером відділення №1 взводу №1 СРМ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області) 29 травня 2014 року травма: «Несумісна із життям сукупна травма тіла», що призвело до його смерті [INFO] , так, пов`язана з виконанням службових обов`язків. Підстава: протокол засідання ВЛК Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області №144 від 29 квітня 2015 року. Рішення прийняте у відповідності до Наказу Міністерства внутрішніх справ України № 85 від 06 лютого 2001 року. Пізніше, відповідно до наказу МВС України від 30 травня 2014 року № 970 о/с, прапорщик міліції [PERSON] посмертно був нагороджений відомчою заохочувальною відзнакою-нагрудним знаком «За відвагу в службі». Указом Президента України від 20 червня 2014 року №543/2014 також був нагороджений орденом «За мужність» 1 ступеня, знак ордена 125, що підтверджується відповідним посвідченням серії [NUMBER] . Далі нагороджений почесним знаком Української Секції Міжнародної Поліцейської Асоціації «За мужність та професіоналізм» (посвідчення серії [NUMBER] від 07 липня 2014 року. 05 грудня 2017 року [PERSON] , за представленням Київського волонтера [PERSON], посмертно нагороджений медаллю «За визволення Слов`янська». Разом з тим [PERSON] отримав відзнаки і від Івано-Франківської обласної державної адміністрації та обласної ради, а також від міського голови міста Івано-Франківська «За бойову звитягу» та «За честь і звитягу». Саме внаслідок збройної агресії російської федерації проти України у місті Слов`янськ Донецької області України було порушено невід`ємне право на життя [PERSON] , гарантоване статтею 27 Конституції України, статтею 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (ратифікованої Законом України № 475/75-ВР від 17 липня 1997 року. Згідно змісту якої, нікого не може бути умисно позбавлено життя інакше ніж на виконання смертного вироку, винесеного після визнання його винним у вчиненні злочину, за який закон передбачає таке покарання. Силові дії російської федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року. Крім того, в результаті зазначених вище подій, зумовлених збройною агресією російської федерації, відповідно до абзацу 8 пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту», [PERSON] , дружині, та дітям: [PERSON] та [PERSON] встановлено статус члена сім`ї загиблого ветерана війни, про що видано відповідне посвідчення серії [NUMBER] та довідки. Внаслідок втрати чоловіка та батька дітей, який загинув у результаті військової агресії російської федерації проти України, а також з огляду на незаконність та безкарність дій російської федерації, особливий цинізм, з яким російською федерацією порушуються основоположні права й свободи людини в Україні, позивач з дітьми по сьогоднішній день відчувають безперервні, невгамовні душевні болі та страждання. Більше того позивач назавжди втратила душевний спокій, постійно відчуває незахищеність та розчарування. Найстрашніше те, що такі ж страждання турбують і її неповнолітніх дітей, [PERSON] та [PERSON] , які зовсім рано залишились без батька та уже ніколи не матимуть можливості відчути таку необхідну для їх повноцінного розвитку батьківську любов, увагу та обійми, які колись дарували спокій і певність у майбутньому. Позивач наголошує на тому, що ні з чим неможливо порівняти їхню втрату та біль, спричинену відповідачем своїми протиправними діями. Через загибель чоловіка позивач з дітьми назавжди втратили сенс життя та віру у майбутнє. Постійні відчуття страждань від втрати рідної людини не дають їм можливості нормально спілкуватись з оточуючими, працювати, зростати, навчатись та підтримувати соціальний спосіб життя. Разом з тим, внаслідок протиправних дій російської федерації, які стали причиною смерті чоловіка та батька неповнолітніх дітей, відповідачем грубо порушено і їхнє право на повагу до сімейного життя. Позивачі назавжди позбавлені можливості бути разом однією міцною, повною сім`єю. Позивач [PERSON] наголошує на тому що незаконна та протиправна військова агресія російської федерації проти України, внаслідок якої загинув її чоловік, призвела до заподіяння їй та дітям істотної моральної шкоди. Саме з втратою чоловіка вона назавжди втратила душевний мир та спокій, постійно відчуває душевний біль, згадуючи його та обставини, за яких він загинув. Те саме відчувають і діти, які змушені жити без батька, його любові, опіки та ласки. Через загибель чоловіка позивач втратила сенс життя та віру в майбутнє, крім того, постійно відчуває душевний біль від втрати коханої людини, що не дає їй можливості нормально співжити з оточуючими, працювати, виховувати дітей та підтримувати належний соціальний спосіб життя, більше того, вона постійно знаходиться у стресовому стані, що перемежовується зі станом періодичної депресії. Діти стали напруженими та замкнутими, важко переживають втрату батька, позбавлені щасливого дитинства в повній та міцній сім`ї. Враховуючи характер та обсяг завданих їм відповідачем моральних страждань, істотних порушень останнім їхніх прав, умисного характеру дій російської федерації, а також душевного болю від втрати близької та коханої людини, почуття безпорадності, які вони відчувають роками через втрату рідної людини, чоловіка та батька, позивач вважає, що справедливим розміром компенсації за заподіяну їй та її двом неповнолітнім дітям моральної шкоди буде сума у розмірі 7 131 600,00 (сім мільйонів сто тридцять одна тисяча шістсот) гривень, що на день подання позову до суду за офіційним курсом Національного банку України складає 180 000 Євро, наголошує на тому, що саме такий розмір компенсації був визначений Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб щодо стягнення компенсації за моральні страждання через смерть фізичної особи. За таких обставин позивач просить стягнути з відповідача на користь позивачів в рахунок відшкодування моральної шкоди 7 131 600,00 (сім мільйонів сто тридцять одна тисяча шістсот) гривень, що на день подання позову до суду за офіційним курсом Національного банку України складає 180 000 Євро (а.с. 1-10). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 вересня 2023 року дану цивільну справу розподілено для розгляду головуючому судді Мелещенко Л.В. (а.с. 34-35). Ухвалою суду від 19 вересня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін (а.с. 36-37). Ухвалою суду від 30 листопада 2023 року закрито підготовче провадження по справ та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 89-91). Позивач у судове засідання не з`явилася, проте до суду подала клопотання, в якому позовні вимоги підтримує, просить розглядати справу за відсутності сторони позивача, не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с. 86-87, 146-147). Відповідач повідомлявся про судове засідання через публікацію оголошення на сайті Судової Влади України, що підтверджується матеріалами справи, відзив на позовну заяву не надіслав, у судові засідання представник відповідача не прибув, причини неявки суду не повідомив. Суд зауважує на тому, що у постанові від 14 квітня 2022 року по справі №308/9708/19 (провадження № 61-18782св21) Верховний Суд зазначив, що у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства російської федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. Згідно правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду від 14 квітня 2022 року (справа № 308/9708/19), оскільки вчинення рф з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, рф заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. А отже і направляти до посольства цієї країни запит на згоду про участь у справі і зупиняти провадження у справі до отримання відповіді від рф або повідомлення про вручення такого запиту не потрібно. Суд касаційної інстанції також звертає увагу на те, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією рф проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб та указами Президента України в подальшому продовжено строк дії воєнного стану в Україні. У рішенні від 23 березня 2010 року у справі "Цудак проти Литви" (Cudak v. Lithuania) Європейський суд з прав людини також визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті. Отже, можна дійти висновків про те, що держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю чи життю, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду, та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час знаходилась на території держави суду. Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права "рівний над рівним не має влади і юрисдикції". Однак необхідною умовою дотримання цього принципу є взаємне визнання суверенітету країни, тож коли рф заперечує суверенітет України та вчиняє щодо неї війну, жодних зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. Додатково Верховний Суд вказав, що юрисдикція судів України поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України). Тобто Верховний Суд виходить з того, що у разі застосування "деліктного винятку" будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й рф, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, проте не з`явився в судове засідання без поважних причин та не повідомив про причини свої неявки в судове засідання, відзиву не подав, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі статей 280-282 Цивільного процесуального кодексу України ухвалив про заочний розгляд справи, про що 26 червня 2024 року прийнята відповідна ухвала (а.с. 149). Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] має посвідчення серії [NUMBER] та має право на пільги, встановлені законодавством України для сімей загиблих (померлих) ветеранів війни (а.с. 14, 56). 10 листопада 2007 року був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON] (а.с. 15, 57). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 12 червня 2024 року (а.с. 16, 58). 30 травня 2014 року була видана довідка про причину смерті [PERSON] : несумісна з життям сукупна травма тіла (а.с. 17, 59). 29 квітня 2015 року була прийнята постанова № 144 ВЛК УМВС України в Івано-Франківській області, в якій вказано, що травма 25 травня 2014 року прапорщика міліції [PERSON] , 1984 року народження, міліціонера відділення № 1 взводу № 1 СРМ УМВС України в Івано-Франківській області «Несумісна із життям сукупна травма тіла», що призвела до його смерті [INFO] , так, пов`язана з виконанням службових обов`язків. (а.с. 18, 60). Згідно довідки Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області від 19 липня 2019 року № 325, [PERSON] , 1984 року народження, дійсно проходив службу в органах внутрішніх справ УМВС України в Івано-Франківській області в період з 30 листопада 2005 року по 29 травня 2014 року. Відповідно до наказу УМВС № 301 о/с від 29 травня 2014 року був направлений для проведення антитерористичної операції у східних областях України. Загинув 29 травня 2014 року поблизу міста Слов'янськ Донецької області (а.с. 19, 61). Батьками [PERSON] , [INFO] , є батько [PERSON] та мати [PERSON] (а.с. 20, 62). [PERSON] була видана довідка про те, що її дочці [PERSON] , [INFO] , встановлено статус члена сім`ї загиблого, відповідно до абзацу 8 пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (а.с. 22). Батьками [PERSON] , [INFO] , є батько [PERSON] та мати [PERSON] (а.с. 23, 65). Позивачу [PERSON] була видана довідка про те, що її сину [PERSON] , [INFO] , встановлено статус члена сім`ї загиблого, відповідно до абзацу 8 пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (а.с. 25, 67). [PERSON] був нагороджений нагрудним знаком «За відвагу в службі» (посмертно), відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 30 травня 2014 року № 970 о/с (а.с. 26-28, 68-70). Указом Президента України від 20 червня 2014 року № 543\\2014 [PERSON] був нагороджений ордером «За мужність 1 ступеня» (а.с. 29, 71). [PERSON] був нагороджений Почесним знаком Української Секції Міжнародної Поліцейської асоціації «За мужність та професіоналізм», а також медаллю «За визволення Слов'янська» (посмертно) (а.с.30- 31, 72-73). [PERSON] був нагороджений відзнакою Івано-Франківської обласної державної адміністрації та обласної ради «За бойову звитягу» (посмертно) та відзнакою міського голови міста Івано-Франківська «За честь і звитягу» (а.с. 32-33, 74-75). У відповідності зі статтею 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно частини першої-другої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Пунктами 8-9 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків" №337-VIII від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків". З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами російської федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. Згідно Указів Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022 та «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», які затверджені Верховною Радою України, на всій території України запроваджено воєнний стан. Згідно частини п`ятої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Частиною дев`ятою статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Так, суд бере до уваги, що російська федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань російської федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих міністерству оборони російської федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам російської федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих російською федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації російської федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні російській федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України. Аналізуючи наведені обставини та докази у справі, суд прийшов до висновку, що наслідком саме збройної агресії російської федерації відносно України (що є і загальновідомими фактами, а тому не підлягають доказуванню також і за нормами частини третьої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України), стала окупація частини території України, у тому числі з 24 лютого 2022 року окупації Донецької області, куди був направлений чоловік позивача [PERSON] . Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Згідно частини другої статті 2 Цивільного кодексу України, учасниками цивільних відносин є, зокрема, і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Відповідно до частини першої статті 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. За нормами статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України (пункти 3, 9) № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Право на життя передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Женевською конвенцією про захист цивільного населення під час збройного конфлікту 1949 року, розділом ІІ Конституції України. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум (пункти 1, 2), Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі 01 серпня 1975 року, договори, укладені між Україною та Росією, в тому числі про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому є, на переконання суду, державою-агресором. Держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Згідно статей 1167, 1168 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: в т.ч. у випадках, встановлених законом. Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Відповідно до частини шостої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), Турецька Республіка має сплатити позивачу компенсацію у розмірі 20 000 кіпрських фунтів (станом на 01.01.1998 Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄС - євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 євро, і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини). При визначені розміру моральної шкоди суд виходить з того, що позивач довела, що через власний душевний невгамовний біль, безперервні страждання, у позивача та її дітей виникли психотравматичні фактори, що стали джерелом негативних емоцій і переживань, внаслідок втрати чоловіка та батька дітей, У судовому порядку встановлений факт порушення відповідачем основоположних прав людини в Україні, що є справедливою компенсацією з агресора - російської федерації, на користь громадян України. При визначенні розміру заподіяної позивачу моральної шкоди, суд керується засадами розумності, виваженості та справедливості, як того вимагає стаття 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховує характер та обсяг душевних страждань, важкість вимушених змін в житті позивачів, тому вимоги позивачів про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у сумі, яка, за переконанням суду, становить 4708572,00 гривень (чотири мільйони сімсот вісім тисяч п`ятсот сімдесят дві гривні нуль копійок), що на день подання позову до суду за офіційним курсом Національного банку України складає 120 000,00 євро (сто двадцять тисяч євро). У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи із вищевикладеного, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд дійшов висновку часткове задоволення позовних вимог. Згідно частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною першою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Зважаючи на те, що позивач згідно приписів пункту 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду даним позовом, а також враховуючи розмір задоволених позовних вимог, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 15140,00 грн. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої 17 липня 1997 року, Женевської конвенції 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, ст.ст. 22, 23, 1167, 1168 Цивільного кодексу України та

Outcome: partial