Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-17 00:00:00

Позивачі звернулися до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Оболонь», Департаменту будівництва та житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, треті особи: Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Державний реєстратор Канівець Любов Михайлівна, Перша київська державна нотаріальна контора, про визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, скасування запису про державну реєстрацію та скасування заборони. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що [PERSON] завернулась до державного реєстратора прав на нерухоме майно з метою внесення в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно квартири за адресою [ADDRESS] , яка належить їй на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про право власності від 16 липня 1996 року. Рішенням №65877437 від 22 грудня 2022 року державного реєстратора Канівець Л. М. відмовлено у державній реєстрації права власності. Відмова обгрунтована тим, що згідно відповіді Київського міського бюро технічної інвентризації наявна подвійна реєстрація квартири, що не дає змоги однозначного тлумачення належності квартири на праві власності заявнику. Відповідно до витягу з Протоколу №4 від 15 червня 1995 року спільного засідання Адміністрації, Правління і профкому АТ «Оболонь» [PERSON] перебувала на квартирному обліку як молодий фахівець і їй було надано двокімнатну квартиру [ADDRESS] як працівнику АТ «Оболонь», склад сім`ї 2 особи. Квартира надається згідно черги молодих фахівців, з квартирного обліку зняти. Згідно відповіді КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 08.02.2024 року № 062/14-1412 згідно реєстрових книг бюро об`єкт нерухомого майна за адресою [ADDRESS] на праві приватної власності зареєстровано за ЗАТ «Оболонь» на підставі Свідоцтва про право власності на житло, видане Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 28.01.1997 року на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення № 20-С від 17.01.1997. Актом 1/821 від 20.05.1995 року віце-президент корпорації Київміськбуд [PERSON] з одного боку і голова правління ЗАТ «Оболонь» [PERSON] підписали цей акт, про те, що перший передав, а другий прийняв по [ADDRESS] , кількість кімнат 2 , житлова площа 30,0 кв. м загальна площа 53, 94 кв. м.. Всього передається одна квартира про пайову участь у будівництві власного житлового будинку корпорації. При цьому в акті зазначено, що після 20 днів з часу відкриття будинку під заселення керівники підприємств і організацій несуть матеріальну відповідальність за не заселення квартири /квартплата, комунальні послуги. Таким чином, на квартиру у різний час видані різними державними органами два різних свідоцтва про право власності - 16 липня 1996 року - [PERSON] і [PERSON] та юридичній особі - ЗАТ «Оболонь» 28 січня 1997 року, що унеможливлює реалізацію позивачами свого цивільного права, зміст якого визначено ст. 317 Цивільного кодексу України, а саме - власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відтак, позивачі вважають, що видача свідоцтва про право власності у 1997 році Головним управлінням житлового забезпечення ЗАТ «Оболонь» порушує їх права власників і підлягає захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим позивачі були вимушені звернутися до суду з позовною заявою. Ухвалою судді від 01.04.2024 року позов було прийнято до провадження та призначено розгляд у підготовчому засіданні. 09.05.2024 на адресу суду від Департаменту будівництва та житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації надійшли пояснення щодо позову, відповідно до яких зазначають, що однією з позовних вимог позивачі просять скасувати запис у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна реєстраційний номер обтяження 1419534 про державну реєстрацію обтяження у вигляді заборони на квартиру [ADDRESS] , зареєстрований 28.10.2004 Першою київською нотаріальною конторою, однак, відповідно до Закону №1952 ( у редакції, чинній з 16.01.2020) вбачається, що з 16.01.2020 такого способу захисту порушених прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень закон не передбачає, а тому просять суд при ухваленні рішення суду врахувати подані ними пояснення. Згідно ухвали суду, постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання від 16.05.2024 було закрито підготовчий розгляд справи та призначено справу в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. 30.05.2024 надійшов відзив на позов від Київської міської ради, відповідно до якого просили суд ухвалити рішення у відповідності до вимог чинного законодавства. У судовому засіданні позивачка [PERSON] , її представник та представник [PERSON] - адвокат Кокарева Є.О. вимоги позовної заяви підтримали у повному обсязі, надаючи пояснення, посилалися на обставини, викладені у позовній заяві, просили суд їх задовольнити. Представник відповідача ПрАТ «Оболонь» - адвокат Петренко О.В., посилаючись на відзив на позовну заяву, позовні вимоги визнала у повному обсязі. Представник третьої особи: Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за довіреністю - Чіпко В.В. просила суд ухвалити рішення суду з урахуванням поданих раніше письмових поясненнях щодо позовних вимог. Представник відповідача Департаменту будівництва та житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації у судове засідання не прибув, про розгляд справи повідомлені належним чином, на адресу суду направили відзив на позовну заяві, у якому просили ухвалити рішення згідно вимог чинного законодавства. Третя особа: Державний реєстратор Канівець Л.М. у судове засідання не прибула, про розгляд справи повідомлена судом належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Представник третьої особи: Першої київської державної нотаріальної контори у судове засідання не прибув, про розгляд справи повідомлений судом належним чином, у ході розгляду справи направили повідомлення про розгляд справи без участі їх представника та ухвалити рішення згідно вимог чинного законодавства. Вислухавши вступне слово сторін та їх представників, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд дійшов наступних висновків. Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] отримали свідоцтво про право власності на житло, видане відділом приватизації державного житлоремфонду Ватутінської районної ради 16 липня 1996 року на підставі розпорядження від 16 липня 1996 року № 2502 і посвідчує, що квартира під номером [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , [PERSON] у рівних долях. Свідоцтво зареєстроване Київським міським бюро технічної інвентаризації 29 липня 1996 року №8624. Як вбачається з матеріалів справи, ордер від 27 вересня 1995 року, виданий позивачці на підставі рішення Мінської районної Ради народних депутатів від 18 вересня 1995 року № 3 для вселення в квартиру [ADDRESS] . Відповідно до експертного висновку Українського бюро лінгвістичних експертиз від 18 листопада 2022 року № 056/391-m прізвища [PERSON]/[PERSON] (паспорт, запис [PERSON] ; паспорт, довідка про присвоєння ідентифікаційного номера, записи [PERSON] ; довідка про одруження, запис [PERSON] , [PERSON] ; свідоцтво про розірвання шлюбу, запис [PERSON] , [PERSON] ) та [PERSON] (свідоцтво про право власності на житло, запис [PERSON] , [PERSON] ), а також рос. ЛУНЕВ/ЛУНЕВА (свідоцтво про народження, запис російською мовою [PERSON] , батько [PERSON] , мати [PERSON] ) в документах, наданих для експертизи, а також в інших документах зазначених осіб є ідентичними. Відповідно до трьохстороннього договору - зобов`язання про трудову участь у будівництві комплексу, укладеного 09 жовтня 1991 року між [PERSON] , адміністрацією АТ «Оболонь» в особі керівника [PERSON] , голови профкому [PERSON] , позивачка відповідно до [PERSON] взяла на себе зобов`язання виконати на будівництві МЖК трудову програму в обсязі 3000 годин. Адміністрація АТ «Оболонь» та профспілковий комітет в свою чергу взяли на себе зобов`язання відповідно до п. 2.1. звільнити позивачку у порядку переводу в підрядну організацію на період участі позивачки в будівництві МЖК (комплексу), а згідно п. 2.3 договору протягом року після виконання позивачкою взятих на себе зобов`язань надати їй окрему двокімнатну квартиру у будинку МЖК «Оболонь». Відповідно до п.З договору членами сім`ї , які підлягають вселенню в МЖК є позивачі [PERSON] та [PERSON] . Згідно із відповіді Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації від 27.02.2024 року № 102-931 квартира [ADDRESS] приватизована на двох співвласників відповідно до розпорядження органу Деснянського (Ватутінського) району м. Києва від 16.07.1996 року № 2502 . Відповідно до інформації, наданої КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 08.02.2024 року № 062/14-1412 згідно реєстрових книг бюро об`єкт нерухомого майна за адресою [ADDRESS] на праві приватної власності зареєстровано за ЗАТ «Оболонь» на підставі Свідоцтва про право власності на житло, видане Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 28.01.1997 року на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення № 20-С від 17.01.1997. Згідно із Акту 1/821 від 20.05.1995 року віце-президент корпорації Київміськбуд [PERSON] з одного боку і голова правління ЗАТ «Оболонь» [PERSON] підписали цей акт, про те, що перший передав, а другий прийняв по [ADDRESS] , кількість кімнат 2 , житлова площа 30,0 кв. м загальна площа 53, 94 кв. м. Всього передається одна квартира про пайову участь у будівництві власного житлового будинку корпорації. При цьому в акті зазначено, що після 20 днів з часу відкриття будинку під заселення керівники підприємств і організацій несуть матеріальну відповідальність за не заселення квартири /квартплата, комунальні послуги. Відповідно до витягу з Протоколу №4 від 15 червня 1995 року спільного засідання Адміністрації, Правління і профкому АТ «Оболонь» [PERSON] перебувала на квартирному обліку як молодий фахівець і їй було надано двокімнатну квартиру [ADDRESS] як працівнику АТ «Оболонь», склад сім`ї 2 особи. Квартира надається згідно черги молодих фахівців, з квартирного обліку зняти. Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 28 січня 1997 року, серії КВ № 2751 Головне управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації посвідчує, що квартира [ADDRESS] , складається з двох кімнат жилою площею 30 кв.м , загальною площею 52,6 кв. м дійсно належить Закритому Акціонерному Товариству «Оболонь» на праві приватної власності. Свідоцтво видане на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 17 січня 1997 року № 20-С . Приватне акціонерне товариство «Оболонь» є правонаступником ЗАТ «Оболонь». Таким чином, на спірну квартиру у різний час видані різними державними органами два різних свідоцтва про право власності - 16 липня 1996 року [PERSON] , [PERSON] та юридичній особі ЗАТ «Оболонь» 28 січня 1997 року, що унеможливлює реалізацію позивачами свого цивільного права, зміст якого визначено ст. 317 Цивільного кодексу України, а саме - власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. А тому позивачі вважають, що видача свідоцтва про право власності у 1997 році Головним управлінням житлового забезпечення ЗАТ «Оболонь» порушує їх права як власників, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як вбачається з ч. 1 ст. 317 ЦК України, змістом права власності є права власника щодо володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України). Статтею 1 Протоколу № 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У відповідності до ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Частиною 1 статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно зі ч. 1 ст. 2 Закону країни «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно з приписами статті 8 Закону України «Про приватизацію житлового фонду» Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] завернулась до державного реєстратора прав на нерухоме майно з метою внесення в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно квартири за адресою [ADDRESS] , яка належить їй на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про право власності від 16 липня 1996 року. Рішенням №65877437 від 22 грудня 2022 року державного реєстратора Канівець Л. М. відмовлено у державній реєстрації права власності. Відмова обгрунтована тим, що згідно відповіді Київського міського бюро технічної інвентеризації наявна подвійна реєстрація квартири, що не дає змоги однозначного тлумачення належності квартири на праві власності заявнику. Нормами ст. 182 ЦК України передбачена обов`язкова державна реєстрація права власності на нерухомі речі, його виникнення, перехід та припинення. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У відповідності до ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», загальними засадами державної реєстрації прав є: гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; публічність державної реєстрації прав; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Право власності на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним особам підлягає обов`язковій державній реєстрації, що випливає зі ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Частиною 4 статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Частиною 2 статті 13 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що на кожний об`єкт нерухомого майна під час проведення державної реєстрації права власності на нього вперше у Державному реєстрі прав відкривається новий розділ та формується реєстраційна справа, присвоюється реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна є індивідуальний номер, який присвоюється кожному індивідуально визначеному об`єкту нерухомого майна при проведенні державної реєстрації права власності на нього вперше, не повторюється на всій території України і залишається незмінним протягом усього часу існування такого об`єкта. У разі переходу права власності на об`єкт нерухомого майна або зміни відомостей про об`єкт нерухомого майна його реєстраційний номер не змінюється, крім випадків, передбачених статтею 14 цього Закону. Частиною 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до абзаців першого та другого пункту 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 року № 1141, державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивачів щодо визнання незаконним та скасування наказ Головного управління житлового забезпечення № 20-С від 17 січня 1997 року в частині видачі свідоцтва про право власності Закритому акціонерному товариству «Оболонь» на квартиру [ADDRESS] правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Оболонь»; визнання недійсним свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] від 28 січня 1997 року, серія КВ №2751, видане Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації Закритому акціонерному товариству «Оболонь» правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Оболонь» та скасування запису про державну реєстрацію КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» № 39124 від 06 лютого 1997 року свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] від 28 січня 1997 року, серія КВ №2751 за ЗАТ «Оболонь» правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Оболонь». Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку про підставність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] , [PERSON] у частині про визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, скасування запису про державну реєстрацію. Що стосується вимоги про скасування запису у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна реєстраційний номер обтяження 1419534 про державну реєстрацію обтяження у вигляді заборони на квартиру [ADDRESS] , зареєстрований 28.10.2004 Першою київською нотаріальною конторою суд зазначає про наступне. Згідно із ч. 1, абз. 3 ч. 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Державний реєстр прав містить відомос ті про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості та їх обтяження, а також про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна і ціну (вартість) нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості та речових прав на нього чи розмір плати за користування нерухомим майном за відповідними правочинами, відомості та електронні копії документів, подані у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав під час проведення таких реєстраційних дій, та відомості реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, отримані державним реєстратором шляхом безпосереднього доступу до них чи в порядку інформаційної взаємодії таких систем з Державним реєстром прав. Відомості про речові права, обтяження речових прав\-іло містяться в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек, що є невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав, використовуються як актуальні виключно в разі, якщо відомості про право власності на відповідне нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва не внесені до Державного реєстру прав, а відомості про інші речові права, відмінні від права власності, та/або обтяження речових прав не внесені та не припинені в Державному реєстрі прав. У ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, яка діяла до 16.01.2020) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Зокрема, змістом зазначеної норми встановлювалось, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01.01.2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020, ст. 26 Закону № 1952 викладено у новій редакції. Так, відповідно до абз. 1 ч. З ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. Викладене свідчить про те, що з 16.01.2020 такого способу захисту порушених прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію речових права та їх обтяжень закон не передбачає. Окрім цього, і чинною на сьогодні редакцією абз. 1 ч. З ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. Отже, ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не передбачає можливості скасування запису про проведену державну реєстрацію прав та їх обтяжень, у зв`язку з чим задоволення позовної вимоги про скасування запису не призведе до ефективного захисту прав, оскільки нормою воно не передбачене, а державний реєстратор, у свою чергу, отримуючи судове рішення про скасування запису, не зможе його виконати. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.07.2022 у справі № 372/4370/20, де зазначено, що з 16.01.2020 такого способу захисту порушених прав, як скасування запису про проведену державну реєстрацію прав, закон не передбачає. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі: 1) судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, що набрало законної сили; 2) рішення державного виконавця, приватного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості; 3) визначеного законодавством документа, на якому нотаріусом вчинено напис про накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості; 4) рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об`єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду; 5) договору, укладеного в порядку, визначеному законом, яким встановлюється обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, чи його дубліката; 5'1) договору купівлі - продажу неподільного об`єкта незавершеного будівництва/майбутнього об`єкта нерухомості (перший продаж), договору про участь у фонді фінансування будівництва, на виконання яких сплачено частково ціну майбутнього об`єкта нерухомості; 5'2) заяви про первинну державну реєстрацію спеціального майнового права на всі майбутні об`єкти нерухомості, що є складовими частинами подільного об`єкта незавершеного будівництва, та обтяження речових прав на майбутні об`єкти нерухомості, включені до гарантійної частки; 5'3) заяви про зміну гарантійної частки (у тому числі у зв`язку із зміною проектної документації на будівництво); 6) закону, яким встановлено заборону користування та/або розпорядження нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості; 7) інших актів органів державної влади та посадових осіб згідно із законом. Тобто Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено перелік документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація обтяжень речових прав на нерухоме майно, їх зміна, припинення. Саме судове рішення про припинення обтяження, а не про скасування запису, є підставою для проведення відповідної реєстраційної дії. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про застосування способу захисту порушених прав позивачів саме шляхом припинення обтяження у вигляді заборони на квартиру [ADDRESS] , зареєстроване 28.10.2004 року Першою київською державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер обтяження 1419534. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial