Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-23 00:00:00

В грудні 2023 року Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області звернулося до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] про стягнення запаяної шкоди в сумі 8690,85 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області, та отримувала пенсію по інвалідності 2 групи загального захворювання. 22.02.2023 відповідачка звернулася до позивача із заявою про перехід на пенсію по інвалідності у розмірі відшкодування фактичних збитків, відповідно до ст. 54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Заява відповідачки була опрацьована та рішенням від 02.03.2023 відповідачку переведено на даний вид пенсії з 01.12.2022. При перевірці електронної пенсійної справи виявлено, що перехід з одного виду пенсії на інший має здійснюватися з 22.02.2023. Переплата виникла за період з 01.12.2022 по 21.02.2023 та становить 8690,85 грн. З метою досудового врегулювання питання щодо відшкодування надміру виплачених коштів на адресу відповідача були направлені листи, однак відповідач безпідставно отримані кошти не повернула. За таких обставин, позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення коштів з відповідача. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 19.01.2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, вирішено питання про доцільність розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, учасникам процесу роз`яснено право подати заяви по суті справи та заяви з процесуальних питань відповідно до положень чинного ЦПК України. 13.05.2024 від представника позивача надійшла письмова заява про розгляд справи в їх відсутність та підтримання позовних вимог. 27 травня 2024 року від відповідачки [PERSON] надійшли письмові пояснення, в яких вона заперечувала проти позову, оскільки вважає, що сума переплати грошового пенсійного забезпечення не підлягає поверненню. \~ \~ \~ \~05.06.2024 відповідач подала до канцелярії заяву про відмову в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги, підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що 22.02.2023 [PERSON] подала відповідачеві заяву №1054 про перехід з пенсії по інвалідності 2 група загального захворювання на пенсію по інвалідності у розмірі відшкодування фактичних збитків, відповідно до ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». \~ \~ \~ \~Заява [PERSON] опрацьована за принципом єдиної черги завдань та єдиної черги спеціалістів СП [PERSON] та ГСП [PERSON] . Рішенням від 02.03.2023 №103950000763 [PERSON] переведено на пенсію по інвалідності в розмірі фактичних збитків, відповідно до ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 01.12.2022. \~ \~ \~ \~При перевірці електронної пенсійної справи виявлено, що перехід з пенсії по інвалідності 2 група загального захворювання, на пенсію по інвалідності у розмірі відшкодування фактичних збитків, відповідно до ст. 54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» має здійснюватися з 22.02.2023. Переплата виникла за період з 01.12.2022 по 21.02.2023 та становить 8690,85 грн. Враховуючи, що відповідачем виплачені кошти не повернуто, позивач просить їх стягнути в судовому порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 46 Конституції України пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом. Згідно з частиною першою статті 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку. Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Згідно з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18) тлумачення п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України свідчить, що: «законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2018 року у справі № 556/1231/17 (провадження № 61-1763 св 17) вказано, що: «правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів». В українському законодавстві відсутнє визначення поняття «рахункова помилка». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року у справі № 501/2500/15-ц (провадження № 61-4504 св 18) зазначено, що: «згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» до лічильних (рахункових) помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Не можуть вважатися ними не пов`язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів, що має місце по даній справі. Це може бути, наприклад, отримання неправильного підсумку при складанні, невірне написання суми, помилки при введенні початкових даних в комп`ютерну програму, які не вимагають правової оцінки. Таким чином, рахункова помилка - це результат неправильного застосування правил арифметики, - не більш того. Різновидом лічильної помилки може бути, наприклад, отримання неправильного результату при додаванні». У цій справі судом встановлено, що відповідач у справі, [PERSON] , не допустила будь-якої недобросовісної поведінки, не подавала до управління ПФУ жодної інформації та не вчиняла жодних дій, які призвели або могли б призвести до виникнення переплати. З матеріалів справи вбачається, що позивачем не встановлений сам факт наявності рахункової помилки, що становить предмет доказування у даному спорі, а саме: відсутні висновки ревізії, акти перевірок чи службового розслідування, згідно з якими можна було б відстежити шлях та причину виникнення помилки при нарахуванні пенсії та з`ясувати, що дана помилка є безпосередньо рахунковою помилкою, а не помилкою, пов`язаною з неналежним виконанням обов`язків службовими особами, відповідальними за обчислення та нарахування та перерахунок пенсії, а також здійснення контрольних функцій. За таких обставин суд вважає, що допущена позивачем помилка не може бути віднесена до рахункової помилки, адже помилка допущена під час призначення пенсії має винятково програмний характер. Окрім цього, суд вважає що спеціалісти управління ПФУ перед тим, як провести виплату відповідачу пенсії, могли пересвідчитися у правильності проведених нарахувань, однак цього не зробили, що свідчить про недотримання стандарту належної обачливості. За таких обставин суд відхиляє аргументи позивача щодо допущеної рахункової помилки при призначенні пенсії відповідачу, адже доказів на підтвердження вказаних доводів стороною позивача не надано. Пунктом 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року встановлено, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Аналогічний висновок також міститься у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», у справі «Ґаші проти Хорватії» та у справі «Трґо проти Хорватії». Враховуючи те, що доказів, які підтверджують недобросовісну поведінку з боку [PERSON] , Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області не надало, а також, що переплата пенсії виникла саме через рахункову помилку, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позову немає. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed