Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-24 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] , звернулися\~до\~Ужгородського міськрайонного суду\~з позовною заявою до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 08 листопада 2003 року [PERSON] , уклав шлюб [PERSON] , з моменту одруження проживали у батьків за адресою [ADDRESS] , у шлюбі народилось троє дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . За вищевказаною адресою [ADDRESS] , розташований будинок, який належить на праві власності відповідачці [PERSON] , матері позивача. Під час проживання з сім`єю вкладав значні матеріальні ресурси в утриманні домоволодіння. Як зазначає позивач з 2012 року з відповідачкою почались непорозуміння, [PERSON] розмістила оголошення про продаж будинку, позивач зазначає, що це єдине житло яке у них є. Позивач, наголошує, що примусове виселення не може бути застосоване до їхньої сім`ї, оскільки вони на законних підставах проживали у будинку. Тому, позивачі просять відповідачку [PERSON] , усунути перешкоди [PERSON] , [PERSON] , малолітнім [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у користуванні будинком за адресою [ADDRESS] , шляхом виселення та зобов`язати відповідачку надати комплект ключів від будинку та хвіртки. 18 вересня 2018 року Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Бедьо В.І. було залучено співвідповідача [PERSON] , з тих підстав, що у травні 2018 року спірний будинок по договору купівлі продажу перейшов у її власність. 24 вересня 2018 року - Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Бедьо В.І., застосовано заходи забезпечення позову заборонено будь-кому вчиняти дії, спрямовані на зміну в будь-який спосіб ( оформлення права власності, зміна власника, відчуження, передача в заставу, оренду тощо) із виготовленням документів відносно нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] .) 27 лютого 2019 року - Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Бедьо В.І., замінено первісного відповідача [PERSON] на належного відповідача [PERSON] ( [ADDRESS] ). 26 квітня 2019 року - Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Бедьо В.І., провадження у цивільній справі № 308/10657/17 за позовною заявою [PERSON] та [PERSON] , які також діють в інтересах малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування Ужгородської районної державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні житлом, зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 308/1941/19 за позовною заявою представника [PERSON] [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. 05 червня 2024 року - Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Бедьо В.І. провадження у даній цивільній справі поновлено оскільки підстави для зупинення відпали, рішенням судді Ужгородського міськрайонного суду Бенца К.К. позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування задоволено повністю. Нормативно-правове обґрунтування : За положеннями статті 47\~Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно достатті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»суди застосовують при розгляді справКонвенцію про захист прав людини і основоположних свободвід\~04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно іззакономі є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених закономі загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Разом з тим у статті 41\~Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. В чинному законодавстві закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди,відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб(ст.ст.316, 317, 319,321ЦКУкраїни). Відповідно до вимог ч.1\~ст.317ЦКУкраїни власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частин першої, другої статті 319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно ч.1\~ст.321ЦКУкраїни право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини першої статті 383\~ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Стаття 391ЦКУкраїни\~визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника,у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом,який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до статті 15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до положень статті 16\~ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов). Разом з тим варто врахувати, що згідно з пунктами 3, 5 частини першої статті 406 ЦК України\~сервітут припиняється зокрема у разі спливу строку, на який було встановлено сервітут, або\~невикористання сервітуту протягом трьох років підряд. Статтею 150ЖКУкраїни\~передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Аналогічне положення закону передбачено і\~ст. 383 ЦК України. Відповідно до\~ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Частиною першоюстатті 156 ЖК Української РСРпередбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті64 цьогоКодексу, а саме: дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Аналогічну норму містить також частина першастатті 405 ЦК України, відповідно до якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Ч.2 ст. 405ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналізстатті405ЦКУкраїнидаєпідставидлявисновку,щосамевласникмаєправо вимагативідосіб,якієчленамийогосім`їтанеєвласникамицьогожитла,усуненняпорушення\~йогоправшляхомвизнанняїхтакими,щовтратилиправокористування.Можливістьвизнаннятакими,щовтратилиправокористуванняжитлом\~власника/співвласниказаконодавствомне\~передбаченатаєвиключною\~всилунаявнихконституційнихгарантівзахиступрававласності,йогонепорушностітазбереження\~завласником. Судом встановлено, що 08 листопада 2003 року [PERSON] , уклав шлюб [PERSON] , з моменту одруження проживали у батьків за адресою [ADDRESS] , у шлюбі народилось троє дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . За вищевказаною адресою [ADDRESS] , розташований будинок, який належить на праві власності відповідачці [PERSON] , матері позивача. Під час проживання з сім`єю вкладав значні матеріальні ресурси в утриманні домоволодіння. Як зазначає позивач з 2012 року з відповідачкою почались непорозуміння, [PERSON] розмістила оголошення про продаж будинку, позивач зазначає, що це єдине житло яке у них є. Позивач, наголошує, що примусове виселення не може бути застосоване до їхньої сім`ї, оскільки вони на законних підставах проживали у будинку. [PERSON] з 17.05.2018 року є власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] , а [PERSON] не проживає в будинку з березня 2010 року, а проживає за іншою адресою. [PERSON] не проживає за місцем реєстрації без поважних причин з березня 2010 року.\~Окрім того вказане підтверджено і даними довідки\~\~виданої виконком Середнянської селищної ради Ужгородського району Закарпатської області, яка видана [PERSON] , у тім, що в будинку за адресою [ADDRESS] , зареєстровані та проживають : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також довідкою виданої виконком Середнянської селищної ради Ужгородського району Закарпатської області про те, що [PERSON] знятий із зареєстрованого місця проживання. Окрім того, рішенням судді Ужгородського міськрайонного суду Бенца К.К. позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування задоволено повністю. Приймаючи до уваги,що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт відсутності [PERSON] в будинку, за адресою [ADDRESS] з 2010 року, відповідач не вів з новим власником [PERSON] , спільне господарство, участі в оплаті\~за комунальні послуги не приймає,майно не утримує, належних та без спірних доказів того, що йому чинилися перешкоди у користуванні житловим приміщенням не\~надано,з огляду на положення,ч.2\~ст.\~405ЦК\~України, суд приходить до переконливого висновку, що у позові слід відмовити. Щодо розподілу судових витрат Частинами першою-другою статті 141\~ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed