Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-12 00:00:00

Стислий виклад позицій позивача, заперечень відповідача. Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про припинення права на частку у майні та визнання права власності на частку 5/12 квартири. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що згідно договору дарування квартири від 15.03.2023 року вона є власником 7/12 часток квартири [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Паламарчук А.П., зареєстрованого в реєстрі за №131. Власником 5/12 частки вищевказаної квартири є [PERSON] . В цілому спірна квартира в багатоквартирному будинку складається з двох житлових кімнат загальною площею 42.5 кв.м. та є неподільною. Позивач не має іншого житла і її сім`я проживає в спірній квартирі разом з батьком [PERSON] , [INFO] , який є інвалідом третьої групи, часто хворіє. Відповідно до висновку про оціночну вартість об`єкту нерухомості №12419 від 25.06.2023 року складений незалежним експертом [PERSON] 5/12 частки спірної квартири складає 279451,76 гривень. Позивач неодноразово пропонувала [PERSON] , відповідачу по справі виплатити грошову вартість її частки в квартирі у розмірі 279451,76 грн., останній раз 19.06.2023 року. Відповідач не погоджується продати свою частку у спірній квартирі в зв`язку з неприязними стосунками між ними. Оскільки спірна квартира розташована в багатоквартирному будинку є неподільною, проживають в ній різнополі особи та ще з інвалідністю спільне володіння користування майном є неможливим. Таке припинення права на частку в майні не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, оскільки [PERSON] є власником 1/5 частини квартири в [ADDRESS] , площею 67 кв.м і проживає одна та 5/12 частки квартири по [ADDRESS] . Грошову суму, в розмірі 279451,76 грн. необхідну для виплати відповідачу вартості її частки у спірній квартирі, позивач внесла на депозитний рахунок Коростишівського районного суду Житомирської області, за вказаних обставин позивач вимушена звернутись до суду. Представник відповідача [PERSON] адвокат Ленський І.О. подав до суду відзив відносно позовних вимог, відповідно до якого просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до відзиву зазначив, що Позивачу належить 7/12 частин квартири [ADDRESS] , а відповідачу 5/12 частин цієї квартири. Порівнюючи належні сторонам частки, результат застосування простих арифметичних дій вказує на те, що вони відрізняються не кратно, а лише на 1/6 частину (16,7%), тобто є майже однаковими. В зв`язку з цим, твердження позивача про те, що частка відповідача с незначною, необгрунтована. А, оскільки частка у розмірі 5/12 у праві власності на нерухоме майно є значною часткою у цьому праві, припинення такого права та одночасно позбавлення права власності на частину житлового приміщення не може бути визнано таким, що не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника. П.4 ч.1 ст. 365 ЦК України передбачено, що припинення права на частку може відбуватися, якщо таке припинения не завдасть істотної шкоди не тільки інтересам співвласника, а також членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї є перешкодою для задоволения позову про припинення права на частку. Відповідач має трьох дорослих дітей, у власності жодного з яких немає нерухомого майна, в тому числі і житлової нерухомості. Позбавлення відповідача права власності на належну їй частку квартири призведе до неможливості забезпечення когось із дітей окремим житлом, відтак до порушення її інтересів. Така шкода буде істотною, оскільки у цьому випадку буде порушений принцип рівності прав співвласників. Батько позивача, який є рідним братом відповідача, проживає з своєю дружиною за іншою адресою вже понад 30 років, лише був і є зареєстрований в спірній квартирі. Сама позивач проживає з сім`єю в квартирі свого чоловіка по [ADDRESS] . В спірній квартирі ніхто не проживає з червня місяця 2023 року, що можна встановити навіть з факту споживання в ній електроенергії. Співвласником спірної квартири позивач стала лише з березня 2023 року, отримавши частку квартири в дарунок від того ж таки батька, який в п.5 Договору дарування гарантував придатність подарованої частки квартири за призначенням. Позивач при укладенні договору та прийнятті дарунку могла передбачити можливість чи неможливість користування квартирою з урахуванням належної їй частки при проживанні «різнополих осіб та ще з інвалідністю» і не розраховувати, що інший співвласник в примусовому порядку буде позбавлений права на свою частку. Позивачем не надано доказів, що квартира с неподільною. Позивачем також не обгрунтована неможливість спільного володіння і користувания квартирою. За фактичних обставин, коли в квартирі ніхто не проживає, спільне володіння і користувания нею не створює істотних труднощів для жодної із сторін. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Коростишівського районного суду Житомирської області від 09.08.2023 р. відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Коростишівського районного суду Житомирської області від 13.02.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Заяви, клопотання сторін: Представник позивача [PERSON] в судовому засідані позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Вказав, що відповідач в спільній квартирі не проживає, розмір частки відповідача є незначним, і таке припинення не завдасть істотної шкоди відповідачу, відповідач має у власності ще і 1/5 частку квартири за іншою адресою. Крім того, з позивачем у даній квартирі проживає її малолітня дочка, та батько позивача, отже різнополі особи. За вказаних обставин таке припинення не завдасть істотної шкоди відповідачу. Позивач сплачує комунальні послуги за дану квартиру. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, в їх задоволенні просив відмовити з мотивів та доводів, що викладені у відзиві. Представник зазначив, що визнають ту обставину, що спільна квартира [ADDRESS] є неподільною. Частки сторін 5/12 та 7/12 є майже однаковими, позивачем не доведено неможливість спільного проживання з відповідачем у квартирі, а позбавлення відповідача її частки за рішенням суду завдасть їй та членам її сім`ї істотної шкоди. Відповідач сплачує комунальні послуги за квартиру. Суд, заслухавши пояснення часників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності: [PERSON] в розмірі 7/12 частки (на підставі Договору дарування від 15.03.2023) та [PERSON] в розмірі 5/12 частки (на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.02.2023), що підтверджується матеріалами справи ( а.с.12,118) та сторонами не заперечується. Згідно довідки за №431 від 19.06.2023 року, виданої Комунальним підприємством «Коростишівська комунальна служба» [PERSON] , [INFO] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади від 12.07.2023 за вищевказаною адресою зареєстрована також дочка позивача - [PERSON] ( а.с. 15, 24). Відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 75). Сторонами в судовому засіданні визнано ту обставину, що квартира [ADDRESS] є неподільною. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до положень статей\~21,\~24,\~41 Конституції України, статей\~319,358 ЦК України\~всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Згідно із частиною першою\~статті 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частинами першою, другою\~статті 355 ЦК України\~передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; частиною першою\~статті 356 ЦК України\~передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно із\~статтею 358 ЦК України\~право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Спір між сторонами виник щодо припинення права на частку у спільному майні\~квартири з підстав того, що частка [PERSON] на думку позивача є незначною, квартира є неподільною, спільне володіння та користування майном є неможливим, а також з тих підстав, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника. Правовою підставою для припинення права на частку у спільному майні є\~стаття 365 ЦК України. Згідно з частиною першою\~статті 365 ЦК України\~право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння та користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Отже норми цивільного законодавства (ст. 365 ЦК України) передбачають можливість припинення в особи права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, тобто мова йде про позбавлення власника права власності на майно з визначених законодавством підстав з одночасним набуттям прав на це ж майно його іншими співвласниками. Окрім цього, право власності співвласника на частку у спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною про вирішення позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників і при цьому суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Згідно положень п.6\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити грошову компенсацію за належну частку з обов`язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі, чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини зауважував, що стаття 1 Першого протоколу по суті, гарантує право власності і містить три окремі норми: перша норма, що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер проголошує принцип мирного володіння своїм майном; друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї статті, стосується позбавлення особи її майна і певним чином це обумовлює; третя норма, зазначена в частині другій, стосується, зокрема, права держави регулювати питання користування майном. Однак ці три норми не можна розглядати як «окремі», тобто не пов`язані між собою: друга і третя норми стосуються певних випадків втручання у право на мирне володіння майном і, отже, мають тлумачитись у світлі загального принципу, проголошеного першою нормою (рішення у справах « Літгоу та інші проти Сполученого Королівства» від 8 липня 1986 року, п.106, серія А,N 102 ;\~Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року). Положеннями частини третьої статті\~12\~та частин першої статті\~81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2\~ст.\~78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6\~ст. 81 ЦПК України\~визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Поняття «незначна частка» є оціночним, тому при вирішенні спору в судовому порядку суд враховує співвідношення вартості всього майна, часток кожного, тощо. Не дивлячись на те, що частка у спірній квартирі позивача (7/12) є більшою, ніж частка відповідача, між тим вона становить 5/12 частин квартири і визнати її незначною, відсутні будь які підстави. Відповідач має у власності також 1/5 частку квартири [ADDRESS] , разом з тим, позбавлення права власності на 5/12 частки квартири [ADDRESS] завдасть відповідачу та членам її сім`ї істотної шкоди, оскільки можливість придбання житла за вартість 5/12 частки квартири є досить сумнівним. Позивачем як на підставу свої позовних вимог зазначено про неможливість спільного володіння, користування спірною квартирою, окрім того позивач проживає в квартрі заром з донькою та батьком ( як особи, які мають різну стань), між тим не дивлячись на це доказів спроб встановлення способу користування спірним житлом, наявності перешкод у користуванні житлом позивачем не надано. Частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~передбачено, що суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей\~1\~та\~17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"\~суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України "Про судоустрій і статус суддів"\~встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Враховуючи вищенаведене, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є такими, що не знайшли свого обґрунтування, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до частини першої\~статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене, оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, судові витрати слід покласти на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed