Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Борзнянський відділ державної виконавчої служби у Ніжинському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 23 березня 2023 року задоволено позов його дочки [PERSON] про стягнення з нього аліментів на користь [PERSON] в розмірі частини від всіх видів його доходу щомісячно, починаючи з 22 лютого 2023 року, і до закінчення навчання [PERSON] , але не більше, ніж до 30 червня 2025 року. Він поквартально сплачував аліменти дочці через Борзнянський відділ державної виконавчої служби у Ніжинському районі Чернігівської області. У березні 2024 року йому стало відомо про те, що його дочка, [PERSON] , відрахована з 30.06.2023 року з навчального закладу Борзнянського аграрного фахового коледжу, що вбачається з довідки № 91 від 04.04.2024 року. Зконтактувати з дочкою з приводу того, щоб вона забрала заяву з виконавчої служби та закрила провадження по стягненню з нього аліментів, йому не вдається, вона постійно змінює номери телефонів. Станом на 01.03.2024 року він сплатив [PERSON] аліменти в розмірі 39389,87 грн., що підтверджується довідкою зі сплати аліментів Борзнянського відділу ДВС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 15.04.2024 року вих. № 60 за виконавчим провадженням ВП № 71696537 згідно виконавчого листа № 730/188/23, виданого 27.03.2023 року Борзнянським районним судом Чернігівської області. Враховуючи те, що він продовжував сплачувати аліменти на користь дочки після її відрахування з Борзнянського аграрного фахового коледжу, вважає, що за вказаний період сума сплачених аліментів підлягає стягненню з відповідача. Зазначає, що загальна сума, яка підлягає поверненню, становить 26024,00 грн. Позивач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про можливість розгляду справи у його відсутність. Від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона не погодилася з позовними вимогами [PERSON] . Зазначила, що вона дійсно з 30.06.2023 року припинила навчання, проте, оскільки позивач не сплачував щомісяця аліменти на її користь, то вона вважала, що існує заборгованість зі сплати аліментів. Також, вказує, що у довідці Борзнянського аграрного фахового коледжу № 91 від 04.04.2024 року, наданої позивачем, вбачається, що датою вступу до навчального закладу є 09.09.2022 року, дата закінчення закладу освіти прочерк. Тобто, дата закінчення закладу освіти відсутня. Вказане свідчить про відсутність підстави для припинення стягнення з відповідачки сплачених аліментів за попередні періоди. У судовому засіданні ж спочатку відповідач [PERSON] зазначила, що з пунктами 1, 2, 4 позовної заяви вона погоджується та їх визнає. Пункт 3 визнає лише частково, оскільки розмір відшкодування має вираховуватися з усіх доходів позивача, в тому числі, й неофіційних. У подальшому, у процесі розгляду справи, відповідач постійно змінював свою думку щодо заявлених вимог, однак належним чином не обґрунтовуючи свою позицію. А тому, враховуючи непослідовну, мінливу позицію відповідача у цій справі, суд вважає, що відповідач не визнає позовні вимоги позивача у цілому. Загалом, позиція відповідача зводиться до того, що позивач має ще сплачувати аліменти, оскільки він не надав, ані суду, ані державній виконавчій службі усі дані про свої доходи, в тому числі, й неофіційні. «Усі знають, що він працює не офіційно, займається ремонтами», вважає відповідач, а тому, враховуючи неофіційні доходи, позивач про них не сказав, через що у нього утворилася заборгованість за аліментами та саме він має сплатити відповідачу свій борг. На запитання суду відповідач зазначив, що розуміє, що після 30.06.2023 року позивач вже мав право не сплачувати аліменти, але особисто вважає, що позивач не правий, оскільки він не надав дані про свої доходи до 30.06.2023 року, які мають бути більшими, ніж з яких були сплачені аліменти, а тому, отримуючи аліменти після 30.06.2023 року, відповідач таким чином отримувала з позивача суму (заборгованість), яку він офіційно їй не сплатив через виконавчу службу. Крім того, відповідачу ніхто не роз`яснював обов`язок комусь казати, в тому числі, й виконавчій службі, про те, що її відрахували. Станом на день розгляду справи не працює й не навчається. Третя особа свого представника в судове засідання не направила, звернулась до суду з заявою, в якій просила розгляд справи провести без їх участі. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] , її батьками є [PERSON] (позивач у справі) та [PERSON] , що підтверджується\~свідоцтвом про\~народження серії\~ [NUMBER] ,\~виданим відділом\~реєстрації актів\~цивільного стану\~Борзнянського районного\~управління юстиції,\~актовий запис\~№ 108, шлюб між батьками розірвано (а.с. 7). [PERSON] зареєстрована та проживає разом з матір`ю в [ADDRESS] , й після досягнення повноліття вирішила продовжити своє навчання, для чого вступила на 1 курс денної форми навчання Борзнянського аграрного фахового коледжу за спеціальністю «Агрономія», спеціалізація «Організація і технологія ведення фермерського господарства»; термін навчання з 09.09.2022 року по 30.06.2025 року. [PERSON] вважала, що батько не виконував батьківські обов`язки, не приймав участі в її вихованні та утриманні та в 2023 році звернулася до суду з позовом про стягнення з батька аліментів на час навчання. Рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 23 березня 2023 року (справа № 730/188/23) позов [PERSON] задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на її навчання аліменти в розмірі частини від всіх видів його доходу щомісячно, починаючи з 22 лютого 2023 року, і до закінчення навчання, але не більше, ніж до 30 червня 2025 року (а.с. 8-10). На виконання даного рішення суду 27 березня 2023 року видано виконавчий лист № 730/188/23, який 01 травня 2023 року надійшов на виконання до Борзнянського відділу державної виконавчої служби у Ніжинському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, у зв`язку з чим 01 травня 2023 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження (АСВП № 71696537). Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. У той же час позивачу стало відомо та підтверджено в подальшому відповіддю директора Борзнянського аграрного фахового коледжу № 91 від 4 квітня 2024 року, що [PERSON] 30 червня 2023 року відрахована зі складу студентів 1 курсу денної форми навчання за невиконання вимог навчального плану (наказ № 54/к-тр від 30 червня 2023 року). Аналогічна інформація була надана й на запит суду. Так, згідно довідки № 309 від 06.06.2024 року, виданої Борзнянським аграрним фаховим коледжем, [PERSON] , [INFO] , навчалася в даному навчальному закладі з 09 вересня 2022 року (наказ про зарахування № 42 від 08.09.2022р.). Відрахована за невиконання вимог навчального плану 30 червня 2023 року згідно наказу № 54/к-тр від 30.06.2023р. У число здобувачів освіти станом на 06.06.2024 року [PERSON] не поновлена. Таку інформацію не заперечувала в судовому засіданні й сама [PERSON] , при цьому додатково зазначила, що з моменту відрахування, на навчанні не поновлювалася, в інші заклали не вступала. Відповідно ч. 2 ст. 199 Сімейного кодексу України, право на утримання повнолітньої дочки, сини, які продовжують навчання припиняється у разі припинення навчання. Оскільки відповідач припинив навчання у Борзнянському аграрному фаховому коледжі, тому він втратив право на утримання, як повнолітня дитина, яка продовжує навчання, за рахунок аліментів, які були стягнуті з позивача на підставі рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 23 березня 2023 року. Отже, позивач виконував батьківські обов`язки, приймав участь у вихованні та утриманні [PERSON] , зараз за законом такого обов`язку не має, і тому вимушений звернутися до суду з цим позовом, оскільки в добровільному порядку спір не вирішено. Суд вважає позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом ст. 199 СК України, законодавець чітко визначив обов`язок батьків утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання, тобто на весь період навчання, який охоплює період з вступу до закінчення чи відрахування з навчання. Аналогічна позиція висловлена у Постанові Верховного Суду від 23.01.2019 року (справа № 346/103/17 провадження № 61-2017св18). З врахуванням встановлених судом обставин,\~суд приходить до висновку, що покладення на особу, яка є батьком дитини, обов`язку щодо забезпечення цієї дитини, на час навчання до 23 років, коли таке навчання було припинене, суперечить нормам національного законодавства, зокрема нормам Сімейного кодексу України. Причому, якщо відпали правові підстави для стягнення аліментів, а в даній справі правові підстави для стягнення аліментів відпали на підставі наказу про відрахування відповідача з коледжу, то і відсутні правові підстави для здійснення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2021 року по справі № 265/4428/18. \~ \~ \~ \~У цій справі суд також враховує й те, що судове рішення, суд не може підміняти законодавство, яке чітко регламентує певні правовідносини. Так, у своїй позовній заяві позивач просить припини стягнення з нього аліментів. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Таким чином, незалежно від волі позивача чи відповідача, чи рішення суду право на утримання припиняється у разі припинення навчання, про що чітко вказує закон. Таким чином, звернення до суду з вимогою про припинення стягнення аліментів, у даному разі, не є належним способом захисту, оскільки такий випадок прямо врегульовано законом. Суд констатує, що з припиненням стягнення аліментів припиняються й юридичні наслідки для зобов`язального характеру, встановлені судовим рішенням, щодо примусового стягнення з нього аліментів на користь повнолітньої дочки, саме з дати припинення останньою навчання (30.06.2023р.). Також, судом враховується й те, що постановою державного виконавця Борзнянського відділу ДВС у Ніжинському районі Чернігівської області від 01.05.2024 року винесена постанова про закінчення виконавчого провадження. Підставою для винесення постанови стала довідка № 232 від 30.04.2024 року про те, що [PERSON] відрахована з навчання 30.06.2023 року. Таким чином, на день розгляду справи у суді виконавче провадження вже є закритим, право на утримання є припиненим. Таким чином, у цій частині, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог. Поруч із цим, ч. 4 ст. 273 ЦПК України передбачає, що якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Загалом, обов`язок батьків по утриманню повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання, припиняється, якщо відпадає хоча б одна з умов, сукупність яких є необхідною для його виникнення. Таким чином, цей обов`язок припиняється у разі: а) досягнення дочкою, сином двадцяти трьох років; б) припинення дочкою, сином навчання; в) припинення потреби дочки, сина в матеріальній допомозі; г) припинення можливості батьків надавати матеріальну допомогу; д) смерті (оголошення померлою) однієї із сторін зобов`язання. Частина перша статті 188 Сімейного кодексу України зазначає, що батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. На думку суду, позиція відповідача у цій справі є помилковою та такою, що не ґрунтується на вимогах закону. А доводи щодо своєї версії (неофіційні доходи позивача) є лише припущенням. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У даній справі, суд на прохання відповідача витребував офіційні дані щодо доходів позивача. Інших, будь-яких даних щодо доходів позивача, суду не надано, в тому числі, й відповідачем. Суд досліджує докази безпосередньо. На думку суду, твердження відповідача про наявнiсть будь-яких iнших доходів позивача є припущенням. При цьому, суд усіляко сприяв сторонам у реалізації їх прав. Доказів щодо доходів позивача відповідачем не надано. За таких обставин суд вважає можливим позовну заяву в частині звільнення від стягнення аліментів за рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 23 березня 2023 року задовольнити та у зв`язку з цим, необхідно відкликати виконавчий лист з примусового виконання. З огляду на викладене, приймаючи до уваги припинення навчання відповідачем з 01.07.2023 р. та відсутністю відомостей про її навчання у іншому навчальному закладі, вказує на достатність правових підстав для звільнення позивача від стягнення аліментів на навчання дитини, вимоги позивача відповідачем не спростовано. Що стосується надміру сплачених аліментів, то суд вважає зазначити таке. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Дані положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Дані положення застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна; набуття або збереження за рахунок іншої особи; відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. \~Водночас, згідно зі ст. 1215 ЦК України, не підлягають поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Тлумачення ст. 1215 ЦК України свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних сум. Аналогічний висновок з цього приводу зробила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 (провадження № 14-445цс18). В даному випадку позивач на підтвердження недобросовісності відповідача зазначає, що відповідач не повідомила позивача, а також виконавчу службу, про те, що вона відрахована з навчального закладу. Відтак, ці обставини підтверджують недобросовісність відповідача при отриманні аліментів. Суд погоджується з даною позицією та вважає, що відповідачем з 01.07.2023 року недобросовісно було отримано грошові кошти щодо стягнення аліментів на навчання, а тому позовні вимоги\~в цій частині підлягають задоволенню. Аналогічний підхід\~законодавця можна\~прослідкувати \~й у\~ст.\~445\~ЦПК,\~яка зазначає,\~що у\~разі скасування\~за нововиявленими\~чи виключними\~обставинами рішень\~у справах\~про відшкодування\~шкоди,\~заподіяної каліцтвом,\~іншим ушкодженням\~здоров`я або\~смертю фізичної\~особи,\~поворот виконання\~допускається,\~якщо скасоване\~рішення було\~обґрунтоване на\~повідомлених позивачем\~неправдивих відомостях\~або поданих\~ним підроблених\~документах. У справах про стягнення аліментів, а також у справах про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання не допускається незалежно від того, у якому порядку ухвалено рішення, за винятком випадків, коли рішення було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача. Що стосується суми, яка підлягає поверненню, як надміру стягнені аліменти. Як вбачається з листа Борзнянського відділу ДВС у Ніжинському районі Чернігівської області № 827 від 14.06.2024 року, заборгованість за аліментами [PERSON] нараховувалася, виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 30.06.2023 року заборгованість складала 3515,50 грн. за період з 01.05.2023 року по 01.05.2024 року заборгованість відсутня. Згідно розрахунку заборгованості, також на 31.05.2023 року була наявна загальна заборгованість з моменту відкриття виконавчого провадження у розмірі 300 гривень. Таким чином, до стягнення підлягають безпідставно отримані грошові кошти - надміру сплачені аліменти - в розмірі 25724,00 грн. (29239,50 грн. (сума з липня 2023 року по лютий 2004 року) - 3515,50 грн. (заборгованість) 300 грн. (загальна заборгованість). У відповідності з ст. 141 ЦПК України також підлягають розподілу судові витрати у відповідності до задоволених позовних вимог (одна позовна вимога задоволена повністю, в одній відмовлено, одна задоволена частково).

Outcome: partial