Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-17 00:00:00

У квітні 2024 року адвокат Дьячук Наталія Валеріївна, яка діє в інтересах [PERSON] звернулася до Фастівського міськрайонного суду Київської області із заявою про визнання права власності на спадкове майно. У позовній заяві позивач посилається на наступні обставини. [INFO] померла мати позивача [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина, в тому числі право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Більшовик» розміром 3,2 в умовних кадастрових гектарах, що розташована на території Дмитрівської сільської ради Фастівського району Київської області. [PERSON] за життя заповіт не складала, а тому право на спадкування отримала позивач (донька спадкодавця). Позивач, являючись спадкоємцем першої черги фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. Разом з ти, 5 березня 2024 року нотаріусом винесено постанову про відмову позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай), оскільки позивачем не надано нотаріусу оригіналу правовстановлюючого документу на нерухоме майно на ім`я спадкодавця, і це унеможливлює вчинення нотаріальної дії. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.04.2024 матеріали цивільної справи надійшли в провадження судді Ковалевській Л.М. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26 квітня 2024 року провадження по даній справі відкрито та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 18.06.2024 електронною поштою від представника відповідача Кожанської селищної ради надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечували. Представник позивача - адвокат Дьячук Н.В. в підготовче засідання не з`явилася, про день розгляду справи повідомлена належним чином, до канцелярії суду подала письмову заяву про розгляд справи в її відсутності та підтримання позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до частини 3 статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з`ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , про що виконавчим комітетом Дмитрівської сільської ради Фастівського району Київської області 28 жовтня 2002 року зроблено запис за №13 та видане свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с. 13). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої увійшло право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Більшовик» розміром 3,2 в умовних кадастрових гектарах, що розташована на території Дмитрівської сільської ради Фастівського району Київської області. [PERSON] за життя заповіт не складала, а тому в силу приписів до ст. ст. 524, 529 Цивільного кодексу України / в редакції 1963 року/, що діяв на час відкриття спадщини, право на спадкування отримала позивач (донька), як спадкоємець першої черги. Відповідно до ст.ст. 548, 549 Цивільного кодексу України / в редакції 1963 року / позивач [PERSON] , являючись спадкоємцем першої черги, фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, оскільки проживала на час смерті спадкодавця в будинку [ADDRESS] . 5 березня 2024 року державним нотаріусом Другої фастівської державної нотаріальної контори Бігіч С.Ю. винесено постанову про відмову позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай), що перебуває у власності КСП «Більшовик» площею 3,2 в умовних кадастрових гектарах на території Дмитрівської сільської ради та роз`яснено право позивача звернутися до суду. Постанова нотаріуса обґрунтована тим, що позивачем не надано оригіналу правовстановлюючого документу на нерухоме майно на ім`я спадкодавця, і це унеможливлює вчинення нотаріальної дії. Постанова нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину є обґрунтованою, оскільки викладені в ній обставини, згідно з п.п. 4.12, 4.15, 4.18 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.12 та ст. 49 Закону України „Про нотаріат" є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.08 „Про судову практику у справах про спадкування", у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Аналогічну позицію викладено і в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.13 № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", згідно з п. 3.1 якого визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку. Відповідно до п. 3.3 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.13 № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч.5 ст.1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] за життя набула у власність право на земельну частку (пай), оскільки вона фактично прийняла спадщину після смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] (довідка селищної ради № 2-03/54 від 28.02.2024 року, але Свідоцтво про право на спадщину на своє ім`я у нотаріуса не отримала. Також в ході розгляду справи встановлено, що при видачі Сертифікату на право на земельну частку (пай) [NUMBER] була допущена помилка, його видано на ім`я [PERSON] , хоча згідно документів необхідно було вказати - [PERSON] . Згідно з довідкою Дмитрівського старостинського округу № 2 Кожанської селищної ради № 92 від 19.03.2015 року [PERSON] ,1913 року народження, яка записана в погосподарській книзі сільської ради, як власниця домогосподарства [NUMBER] та [PERSON] ,1913 року народження одна й та сама особа. Відповідно до довідки Дмитрівського старостинського округу № 2 Кожанської селищної ради № 2-03/54 від 28.02.2024 року [PERSON] фактично прийняла спадщину після своєї матері [PERSON] . В силу приписів ст. 524 ЦК УРСР / в редакції 1963 року/ спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Згідно ст. 527 ЦК УРСР / в редакції 1963 року/ спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Як вбачається з ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР /в редакції 1963 року/ при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР /в редакції 1963 року/ для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Як вбачається з ст. 549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно абз.2 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5 при вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини і місця її відкриття суд має виходити з положень статей 526 і 549 ЦК, згідно з якими місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місце знаходження майна або його основної частини. Діями ж, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подача ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття. Відповідно до абз. 1,2 п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року №18/5 (яка була чинна на момент смерті [PERSON] ), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу (1540-06). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Згідно абз. 42, 45, 46 п. 1 Листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 При розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. Отже, відповідно до норм ЦК УРСР, особа вважається такою, що прийняла спадщину, якщо вона вступила в управління та/або володіння спадщиною. Факт вступу [PERSON] в управління та володіння спадковим майном, а саме земельною часткою (паєм) підтверджується довідкою Дмитрівського старостинського округу № 2-03/54 від 28.02.2024. Відповідно до Листа ВССУ № 24-753/0/4-13 від 16.05.13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками чи землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акту на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.09 „Про судове рішення у цивільній справі" у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Враховуючи положення земельного законодавства та роз`яснення ВССУ, викладені в листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.13, досліджені письмові докази, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] набула право на земельну частку (пай) після смерті своєї матері [PERSON] , але Свідоцтво про право власності на спадщину у нотаріуса не отримала та оригінал Сертифікату на право власності на землю [NUMBER] було втрачено (доказом слугує оголошення в пресі), що не дає можливості позивачеві оформити свої спадкові права в позасудовому порядку. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно статтею 95 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Враховуючи викладене, суд вважає вимоги [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно є доведеними та обґрунтованими, а тому, підлягають до задоволенню.

Outcome: approved