Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-13 00:00:00

До Рівненського районного суду Рівненської області через сиситему "Електронний суд" надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. У позовній заяві позивач просить визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом з ним, припинити стягнення з нього аліментів на сина [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] на підставі рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 16 червня 2015 року у справі №570/1677/15-ц та стягнути з [PERSON] на його користь аліменти на сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з дати звернення до суду з позовом і до досягнення повноліття. Короткий зміст заяв по суті справи. Аргументи учасників справи. В обґрунтування позову позивач зазначає, що з 24 липня 2009 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON] . Від подружнього життя в них народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 16 червня 2015 року шлюб між ними було розірвано, неповнолітню дитину залишено з матір`ю, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини: сина - [PERSON] , аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 29 квітня 2015 року і до повноліття дитини. На виконання рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 16 червня 2015 року у справі №570/1677/15-ц було видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження [NUMBER] і ним сплачувалися аліменти на утримання сина. Позивач зазначає, що після ухвалення судового рішення вони з відповідачкою проживали окремо, син проживав з матір`ю.З 2017 року вони знову почали проживати разом за адресою: [ADDRESS] , і за цією ж адресою разом із ними проживав їх син [PERSON] . Починаючи з 2020 року відповідачка на тривалі періоди часу почала виїздити за кордон, кожного разу на триваліший термін.06 жовтня 2023 року відповідачка виїхала за кордон та до цього часу не повернулася, наміру постійно проживати в Україні вона не має. Зазначає, що з 28 грудня 2012 року він проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належить йому на праві власності, син проживає з ним, і він займається вихованням та утриманням сина. Оскільки дитина фактично проживає з позивачем та перебуває на його утриманні, подальше стягнення аліментів на дитину на користь матері, яка не проживає в Україні та, відповідно, не має можливості опікуватися дитиною і витрачати аліменти в її інтересах, суперечить правам та законним інтересам дитини. Хоч матір і надає кошти на утримання сина, але робить це неперіодично, а тому позивач вважає, що існують підстави для звільнення його від сплати аліментів та стягнення їх з відповідачки на його користь. Стан здоров`я та матеріальний стан відповідачки, яка працює за кордоном, дають можливість їй сплачувати кошти на утримання сина, інших дітей у неї немає, на утриманні у неї немає інших осіб. Також позивач вважає, що місце проживання дитини має бути визначене з ним, оскільки це відповідає фактичному місцю проживання дитини протягом тривалого часу, визначення місця проживання дитини з ним відповідатиме найкращим інтересам дитини, оскільки за місцем проживання дитині створені необхідні умови для навчання, розвитку та відпочинку, ним ніколи не чинилося жодних перешкод матері дитини в участі у вихованні та спілкуванні з дитиною і вона матиме таку можливість і надалі. На підставі вищенаведеного просить задовольнити позов. 19 квітня 2024 року відповідачка [PERSON] надіслала на електронну пошту суду відзив на позовну заяву, в якому підтвердила обставини, вказані позивачем у позовній заяві, зазначила, що з 2020 року вона періодично виїздить за кордон, умови її роботи передбачають необхідність тривалого перебування за межами України, однак з сином вона підтримує зв`язок і бере участь у його вихованні та утриманні. Зазначає, що дійсно їх син [PERSON] проживає разом з батьком - позивачем [PERSON] , а тому вона не заперечує проти припинення стягнення аліментів з позивача на її користь, визначення місця проживання дитини з батьком, а також стягнення з неї на користь позивача аліментів на утримання сина в заявленому позивачем розмірі. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 21.02.2024 року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 12 год. 00 хв. 21.03.2024 року. В судове засідання 21.03.2024 учасники справи не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату та час судового засідання. 21.03.2024 року від представника позивача, адвоката Кітовського В.Л. до суду надійшла заява, в якій він просив провести судове засідання без участі позивача та за його відсутності і розглянути подане разом із позовною заявою клопотання про витребування з Адміністрації Державної прикордонної служби України інформації про перетин державного кордону України на в`їзд в Україну та/або виїзд з України громадянкою [PERSON] в період часу з 01.01.2020 року по дату надання відповіді. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 21 березня 2024 року було витребувано вищевказану інформацію. Від третьої особи - Служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської радидо суду надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі. В підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 12 год 00 хв 22 квітня 2024 року. В судове засідання 22.04.2024 учасники справи не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату та час судового засідання. Від представника позивача, адвоката Кітовського В.Л. до суду надійшла заява про відкладення підготовчого засідання по справі, в зв`язку з чим підготовче судове засідання відкладено на 07.06.2024 о 10 год. 00 хв. 17.05.2024 року на адресу суду від третьої особи органу опіки та піклування подано заяву про проведення судових засідань у відсутності представника органу, а також висновок органу опіки і піклування про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] . Судове засідання 07.06.2024 було відкладене на 14.06.2024 року о 12 год 25 хв. у зв`язку із відпусткою судді. 14.06.2024 року в підготовче судове засідання учасники справи не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату та час судового засідання. Від представника позивача, адвоката Кітовського В.Л. до суду надійшла заява, в якій він просить слухати справу у відсутності позивача та його відсутності. Відповідачка [PERSON] також подала до суду заяву, в якій просила слухати справу у її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі і не заперечувала проти їх задоволення. Враховуючи зазначене, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи за наявними матеріалами справи. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на вказане, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно зі ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього Кодексу. Відповідно до ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який розірвано в судовому порядку 16.06.2015 року, що стверджується рішенням Рівненського районного суду Рівненської області (справа №570/1677/15-ц). Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 03.09.2013 року. Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 16.06.2015 року (справа №570/1677/15-ц) неповнолітню дитину, сина [PERSON] , [INFO] , залишено з матір`ю, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини: сина - [PERSON] , аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 29 квітня 2015 року і до повноліття дитини. На виконання вказаного рішення суду Рівненським районним судом Рівненської області видано виконавчий лист, про що свідчить його копія, наявна в матеріалах справи. На підставі вказаного виконавчого листа було відкрито виконавче провадження [NUMBER], що підтверджується випискою з Автоматизованої системи виконавчих проваджень Встановлено, що неповнолітній син сторін проживає разом з позивачем, у квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належить позивачу [PERSON] на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 25 квітня 2015 року, а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 36782199 від 25.04.2015 р. Як вбачається із листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 19-22762/18/24-вих від 01.04.2024 р. відповідачка [PERSON] з 01 січня 2020 року періодично виїздила за кордон і востаннє виїхала за межі території України 06 жовтня 2023 року. Згідно довідки Рівненського ліцею № 13 Рівненської міської ради № 34 від 08.02.2024 року, [PERSON] навчається в 5-Б класі Рівненського ліцею № 13 Рівненської міської ради. Як вбачається із висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради № 08-01-691/24 від 16.05.2024 року, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . Норми права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору та мотиви, з яких виходить суд при ухваленні рішення. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої-третьої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) суд дійшов висновку, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до положень ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У ст.182 СК України зазначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: - стан здоров`я та матеріальне становище дитини; - стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; - наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; - наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; - доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; - інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У постанові від 4 вересня 2019 року у справі №711/8561/16-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні, а виїзд матері за кордон та проживання дитини з батьком може бути підставою для припинення стягнення з нього аліментів на користь матері. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Частиною 1 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Беручи до уваги обставини справи, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що визначення місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] з батьком буде відповідати найкращим інтересам дитини, оскільки це відповідає фактичному місцю проживання дитини протягом тривалого часу, за місцем проживання дитині створені необхідні умови для навчання, розвитку та відпочинку. Визначаючи місце проживання малолітньої дитини з батьком, позивачем по справі, суд не позбавляє матері, відповідача по справі, права та можливості особистого спілкування з дитиною, обов`язку брати участь у її вихованні. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. Окрім того, згідно встановлених судом обставин позивач має змогу забезпечити дитину всім необхідним для повноцінного життя, навчання та розвитку. Поряд з цим, суд зважає і на ту обставину, що малолітній син сторін фактично проживає з батьком та перебуває на його утриманні, а тому подальше стягнення аліментів на дитину на користь матері, яка не проживає в Україні та, відповідно, не має можливості опікуватися дитиною і витрачати аліменти в її інтересах, суперечить правам та законним інтересам дитини. Хоч матір і надає кошти на утримання сина, але робить це неперіодично, а тому існують підстави для звільнення позивача від сплати аліментів та стягнення їх з відповідачки на його користь. Стан здоров`я та матеріальний стан відповідачки, яка працює за кордоном, дають можливість їй сплачувати кошти на утримання сина, інших дітей у неї немає, на утриманні у неї немає і інших осіб. Враховуючи вищевикладене, а також визнання відповідачем позову у повному обсязі, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим позов слід задоволити повністю. Згідно із ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Виходячи з вимог ст.430 ЦПК України, суд вважає, що слід допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць. Суд вважає за необхідне роз`яснити, що сторони не позбавлені можливості у разі зміни матеріального стану звернутися до суду з позовом про збільшення або зменшення розміру аліментів. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Понесення позивачем судових витрат підтверджується платіжною інструкцією № 0.03472867161.1 від 15.02.2024 року про сплату судового збору у сумі 1137,92 грн. Приймаючи до уваги вимоги ст. 141, 142 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, у сумі 568,96 грн (п`ятсот шістдесят вісім гривень 96 коп.), а 50 відсотків судового збору у сумі 568,96 грн (п`ятсот шістдесят вісім гривень 96 коп.) повернути позивачу з державного бюджету. У зв`язку з тим, що позивач був звільнений від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір", судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп. слід стягнути з відповідачки в дохід держави.

Outcome: approved