Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-23 00:00:00

До суду за підсудністю з Богунського районного суду м. Житомира, надійшла вище вказана позовна заява, у якій позивач просить: - визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] ; - стягнути з [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на користь [PERSON] , починаючи стягнення з дня пред`явлення позову та щомісячно до досягнення дитиною 18 років. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 10.10.2011 року розірвано. Відповідно до вищезазначеного рішення місце проживання спільної дитини - сина [PERSON] , [INFO] , було визначено разом із матір?ю; визначаючи місце проживання дитини суд виходив того, що станом на дату розірвання шлюбу спільній дитині було 2 роки, тому з об`єктивних підстав судом було обрано місце проживання дитини разом із матір`ю. У 2023 році, позивач як батько, прийняв рішення забрати сина до себе, мати не була проти того, оскільки не дуже цікавилась розвитком та навчанням сина. Таким чином, дитина проживає разом з ним та знаходиться на його утриманні, тому позивач прийняв рішення подати відповідний позов до суду, бо прагне щоб його син проживав разом з ним. У відзиві на позовну заяву (а.с. 62-66) відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки ні цивільне, ні сімейне законодавство не передбачає можливості вирішення спору щодо місця проживання неповнолітнього сина, адже з 14-річного віку саме дитина приймає рішення щодо визначення місця її проживання з тим із батьків, з ким вона бажає проживати. Разом з тим, відповідач вважає, що припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину; дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю утримує; у такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача. Зазначає, що оскільки неповнолітній син сторін проживає по черзі у квартирі кожного з батьків, позивач не може вважатися таким, що повністю утримує сина. Відповідач вказує на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач не використовує кошти (аліменти) на утримання дитини; також позивач не надає докази того, що син знаходиться на його повному утриманні. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Зазначив, що з 2013 року він сплачував аліменти за рішенням суду, однак у них з колишньою дружиною з приводу цього відбулась сварка, оскільки відповідач за ці кошти придбала квартиру. Відповідач та її представник позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Відповідач зазначила, що було таке, що їли один борщ декілька тижнів, лише один рис, яйця обо пельмені. Було таке, що [PERSON] телефонував і казав, що нічого їсти і вона перераховувала кошти на продукти. Зазначила, що вони часто готували з [PERSON] по відеозв`язку. Представник Служби у справах дітей Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області просив відповіти у задоволенні позовних вимог, так як дитині на день розгляду справи виповнилося 15 років; позов в частині стягнення аліментів також не визнала. Дитина [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що останні 2 роки проживає з батьком, а на канікулах проживає з мамою. Пояснив, що тато купує одяг, а мама кожного дня на відкритий у банку, на його ім`я рахунок, кожного дня скидає гроші на їжу. Наразі йому з татом комфортніше проживати. Зазначив також, що він мами надходять посилки з їжею та одягом - 1 раз на 2 місяці; мама відвідує його раз на місяць; на зелених (весняних) канікулах був у мами. Пояснив, що батько також піклується про нього, купляє речі, водить у коледж. Повідомив, що картка, на яку приходять аліменти, знаходиться у нього, однак коштами вони розпоряджаються разом із батьком. Дослідивши та оцінивши докази по справі, вислухавши думку учасників процесу, суд встановив наступні обставини. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який 10.10.2011 року розірвано рішенням Богунського районного суду м. Житомира (а.с. 26). [INFO] у сторін народився син [PERSON] (а.с. 2), місце проживання якого, відповідно до вище вказаного рішення суду, визначено разом з матір`ю. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 07.02.2012 року, стягнуто з [PERSON] , на користь [PERSON] , аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частки усіх видів доходу відповідача, але не менше 30 % встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання заяви до суду 05.12.2011 року і до повноліття дитини (а.с. 117). Позивачем на підтвердження того, що ним регулярно сплачуються аліменти, надав звіти про здійснені відрахування ти виплати (а.с. 32-34). 28.04.2015 року розпорядженням Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області № 67 визначено спосіб участі у вихованні дитини та цільового використання аліментів (а.с. 27). 07.06.2021 року Новогуйвинською селищною радою Житомирського району Житомирської області винесено рішення № 1 про вирішення спору щодо участі одного із батьків у вихованні дитини та визначення способів такої участі (а.с. 28). Комісія Новогуйвинської селищна ради Житомирського району Житомирської області, з метою захисту прав малолітнього [PERSON] прийшла до висновку рекомендувати [PERSON] : 1) щомісячно звітувати перед платником аліментів, [PERSON] , про витрачені кошти для забезпечення потреб дитини, 2) витрачання аліментів здійснювати виключно за цільовим призначенням, 3) включити до складу власників придбаної квартири малолітню дитину [PERSON] . Відповідно до висновку за результатами інспекційного відвідування щодо цільового витрачання аліментів на дитину, остання забезпечена усім необхідним для повноцінного розвитку та виховання. Кімната облаштована відповідними меблями та речами, місцем для сну та відпочинку дитини. Встановлено, що аліменти на дитину витрачаються за цільовим призначенням; дитина забезпечена повноцінним харчуванням та одягом. За результатами бесіди з дитиною з`ясовано, що у родині створена атмосфера відкритості та довіри; [PERSON] вів себе спокійно та впевнено (а.с. 70). Відповідно до листа Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області № 02-08/м-374 від 13.05.2021 року, за результатами обстеження житлово-побутових умов проживання дитини встановлено, що у дитячій кімнаті разом із [PERSON] мешкає його 16-річна сестра; діти мають двоповерхове ліжко та стіл для навчання; оскільки квартира складається із 3-х кімнат, матері дітей було зроблено зауваження, щодо виділення окремого місця для відпочинку дітей. Щодо питання психологічного тиску з боку матері на дитину повідомлено, що під час бесіди з [PERSON] такого тиску та впливу не було. Дитина відповідає своєму підлітковому віку, він стриманий, тактичний, вихований, чітко усвідомлює ситуацію розлучення батьків, не прагне бути на стороні когось з них. Відповідно до характеристики Новогуйвинському ліцею ім. Сергія Процика Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області відносно [PERSON] (а.с. 72) дитина проживала з матір`ю; обоє батьків приділяли належну увагу у вихованні сина, охоче співпрацювали з вчителями, регулярно відвідували гімназію. Згідно характеристики школи № 174 м. Києва відносно [PERSON] (а.с. 31) батьки учня живуть окремо; батько учня цікавиться його навчанням та поведінкою, контролює успішність, відвідує класні батьківські збори; мати не цікавилась навчанням учня, батьківські збори не відвідувала, з класним керівником не спілкувалась. З акту акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 10.05.2024 року (а.с. 74) у квартирі є всі наявності меблі, побутова техніка та необхідні речі для проживання дитини. Щодо позовних вимог про визначення місця проживання дитини. Відповідно до\~статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"\~суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Судом встановлено, що після розірвання шлюбу між сторонами, дитина залишилася проживати із матір`ю, з якою проживає і на даний час. У зв`язку з неможливістю врегулювання в досудовому порядку питання про визначення місця проживання дитини, батько звернувся в суд за захистом. За змістом\~статей 160-161 СК України\~місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Таким чином, у разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, слід керуватися частиною третьою\~статті 160 СК України\~та положеннями\~статті 29 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц. Відповідно до частини третьої\~статті 160 СК України\~якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Вказана норма узгоджується з положеннями\~статті 29 ЦК України, зокрема, її частиною другою, відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання. Частиною 2\~ст. 29\~ЦК України\~визначено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Неповнолітній син сторін [PERSON] , [INFO] , на час розгляду справи, має повних 15 (п`ятнадцять) років. Згідно із ч. 4\~ст. 19 СК України, участь органу опіки та піклування при розгляді справ щодо позбавлення батьківських справ є обов`язковою. Суд дослідивши та оцінивши докази надані сторонами, заслухавши пояснення сторін та представників, приходить до переконання, що у частині позовних вимог\~про визначення місця проживання дитини\~слід відмовити. При цьому, відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, на якій наполягає позивач, суд зазначає, що на момент розгляду справи неповнолітньому [PERSON] \~\~виповнилося 15 років, відтак, враховуючи положення частини другої\~статті 29 ЦК України\~та частини третьої\~статті 160 СК України, суд позбавлений можливості визначати місце проживання зазначеної неповнолітньої особи, а тому приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог у цій частині. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів. Статтею 27 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано Постановою ВР№ 789ХІІ від 27.02.91 року (далі - Конвенція), передбачено право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до\~ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно вимог ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини (Конвенції), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ст. 180 СК України). Зі змісту\~ст. 181 СК України\~вбачається, що право на пред`явлення позову про стягнення аліментів на утримання дитини належить тому з батьків, з ким проживає дитина. При цьому, відповідно до\~ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Відповідно до\~статті 182 СК України\~при визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів ; інші обставини, що мають значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За ч. 3 ст.\~181, ст.\~183 СК України\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Аналіз частини другої\~статті 181 СК України\~свідчить про те, що право на отримання аліментів на дитину має той з батьків, з ким проживає дитина, а відповідний обов`язок сплачувати аліменти на дитину той з батьків, хто проживає окремо від неї. Таке тлумачення цієї норми міститься також у п. 17\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Відповідно до положень ч. 4\~ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Згідно зі\~ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у\~статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Сімейний кодекс України\~передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3\~ст. 181 СК України) та підстави припинення сплати аліментів.\~Стаття 192 СК України\~тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, а\~ст. 273 СК України\~додатково вказує на підстави звільнення від сплати. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених у\~статтях 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями\~ст. 192 СК України, зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження, а відсутність імперативної заборони на припинення виплати аліментів, за положеннями\~ст. 273 СК України\~має на меті скасування їх присудження. Правовий аналіз зазначених положень закону свідчить про те, що припинення стягнення аліментів можливим є у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад, мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину або дитина проживає з батьком. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється. З наведеного слідує, що факт проживання дитини з батьком, з якого стягуються аліменти на користь відповідача на утримання спільної дитини сторін, є істотною обставиною для звільнення позивача від сплати аліментів. Відповідач під час розгляду справи не заперечувала факту постійного проживання останніх два роки сина із батьком. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 1\~статті 77 ЦПК України\~передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 2\~ст. 78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до\~ст. 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1\~ст. 81 ЦПК України). Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява №4909/04, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене, враховуючи, що основна відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини, покладається на батьків, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення на його користь аліментів з відповідача на утримання дитини в розмірі 1/4 усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 28.02.2024 року, і до повноліття дитини, припинивши стягнення аліментів з [PERSON] . Відтак, позовні вимоги підлягають до часткового задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: partial