Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-19 00:00:00

20 червня 2024 року [PERSON] звернулася в суд з заявою про видачу обмежувального припису, де заінтересована особа [PERSON] . Свої вимоги\~мотивує тим,\~що її\~колишній чоловік\~- [PERSON] вчиняє діяння психологічного насильства, що виражались у словесних образах, лайці, приниження, погрозах фізичної розправи, залякуванні, що відбувалося в присутності їх спільної малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 05 грудня 2023 року шлюб між нею та [PERSON] розірвано. [PERSON] з кінця серпня 2023 року не проживає з її колишнім чоловіком - [PERSON] . 25.10.2023 року відкрито виконавче\~провадження про\~примусове виконання\~судового наказу\~№537/3899/23\~виданий 25.09.2023\~року про\~стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] . Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 18 січня 2024 року стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання дружини у розмірі 1/8 всіх видів заробітку (доходу) щомісячно і до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] , трирічного віку. Також заявниця зазначає, що [PERSON] під час спілкування з сином по телефону, постійно маніпулює ним та просить повернутися до нього, після чого дитина плаче. На сьогоднішній день стан здоров`я заявниці та дитини погіршився, тому вона вимушена звернутися до лікарів та психолога. Просить суд ухвалити рішення, яким застосувати до [PERSON] обмежувальний припис вигляді: -заборони [PERSON] наближатися на відстань до 500 метрів до місця її з дитиною фактичного проживання за адресою: [ADDRESS] ; -заборони [PERSON] особисто і через третіх осіб розшукувати та переслідувати [PERSON] , та їх спільну дитину малолітнього [PERSON] , якщо я за власним бажанням перебуваю у місці, невідомому [PERSON] та в будь-який спосіб спілкуватися з ними; -заборони [PERSON] вести листування, телефонні переговори (в тому числі надсилати смс-повідомлення) з [PERSON] та їх дитиною - [PERSON] або контактувати через інші способи зв`язку особисто і через третіх осіб. Заявниця у судовому засіданні підтримали заявлені вимоги та просили їх задовольнити. Заінтересована особа у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила, про день та час слухання справи повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та\~ [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 11 жовтня 2020 року. Від шлюбу мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 05 грудня 2023 року шлюб між нею та [PERSON] розірвано. Заявниця посилається на те, що дії [PERSON] щодо неї спрямовані на психологічне та фізичне насильство до неї і з цього приводу вона зверталась до правоохоронних органів. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Пунктом 1 ч. 2 ст. 3 Закону України Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на подружжя. На підтвердження вимог заяви посилається на письмові докази, а також на аудіо і відео записи додані до заяви. Відповідно до витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань 18.04.2024 року внесено відомості до ЄРДР та розпочато досудове розслідування за фактом скоєння домашнього насильства (ЄРДР №12024041630000447 від 18.04.2024 року). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків. Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18 та від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). З аудіо- та відеозаписів не можливо встановити особу [PERSON] а. Будь-яких доказів безпосереднього конфлікту між заявницею та [PERSON] ем матеріали справи не містять. [PERSON] до адміністративної чи кримінальної відповідальності у будь-якому вигляді за фактом домашнього насильства не притягався, будь-яких доказів на підтвердження нанесення тілесних ушкоджень або вчинення ним психологічного насильства матеріали справи не містять. Єдиним доказом звернення до правоохоронних органів витяг з єдиного реєстру досудових розслідувань 18.04.2024 року про внесення відомостей до ЄРДР за фактом скоєння домашнього насильства (ЄРДР №12024041630000447 від 18.04.2024 року). Ніяких відомостей стосовно того, на якій стадії перебуває досудове розслідування та чи ведеться досудове розслідування взагалі, заявницею не надано. Таким чином, заявниця не надала суду належних й допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення [PERSON] ем фізичного та психологічного насильства відносно неї, а також ризиків настання насильства у майбутньому. Сам факт звернення заявниці до органів поліції свідчить про наявність конфлікту між колишнім подружжям та не підтверджує факт вчинення [PERSON] ем домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Таким чином, надані заявницею в обґрунтування заявлених вимог докази не вказують безумовно на вчинення [PERSON] ем домашнього насильства стосовно неї, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для заявника, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. З огляду на наведене, у задоволенні заяви слід відмовити.

Outcome: dismissed