Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-25 00:00:00

24.04.2024 позивачка звернулася до суду з позовною заявою, відповідно до якої просить суд розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем 26 червня 2019 року Краснопільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області, актовий запис №13; після розірвання шлюбу залишити позивачці прізвище « [PERSON] »; стягувати з [PERSON] на користь позивачки аліменти на утримання двох дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно з дня пред`явлення позову і до повноліття дітей. В обґрунтування позову позивачка зазначила, що вони з відповідачем зареєстрували шлюб 26.06.2019 у Краснопільському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області, актовий запис №13. Від шлюбу сторони мають двох дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Як повідомила позивачка, у них з чоловіком відсутні спільні інтереси, існують різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. Вони втратили почуття любові та поваги один до одного, шлюб існує формально і на примирення позивачка не погоджується. Крім того подружжя проживає окремо і відповідач не надає належної матеріальної підтримки для утримання дітей. Ухвалою Краснопільського районного суду Сумської області від 15.05.2024 відкрито провадження у даній справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін, судове засідання з розгляду справи по суті призначено на 05.06.2024. Позивачка у судове засідання не прибула, про місце та час розгляду справи повідомлена належним чином, у позові виклала клопотання про розгляд справи без її участі, не заперечувала проти заочного рішення справи. Відповідач відзиву на позов не подав, у судове засідання не прибув, про причини неявки не повідомив, про дату і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Неявка відповідача та неподання ним відзиву на позов не перешкоджають розгляду справи за наявними у ній матеріалами. У відповідності до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. Згідно частини першої статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи факт належного повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання, його неявку та неподання відзиву на позов, а також з урахуванням позиції позивачки, судом на підставі статей 280-281 ЦПК України постановлено протокольну ухвалу про заочний розгляд справи. Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що сторони у справі зареєстрували шлюб 26 червня 2019 року у Краснопільському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області, актовий запис №13, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 26.06.2019 виданого Краснопільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області. Відповідно до положень частини першої статті 12 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частин першої та другої статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. За змістом частини другої статті 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частина третя статті 105 вказаного Кодексу визначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 СК України, частина перша якої надає одному із подружжя право звернутись до суду з позовом про розірвання шлюбу. Суд відповідно до статті 111 Сімейного кодексу України вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Стаття 112 СК України передбачає, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя та постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони проживають окремо, не підтримують подружніх стосунків, між ними відсутнє порозуміння та взаємоповага, відновлення подружніх відносин та збереження сім`ї неможливе, кожен з подружжя має власні інтереси, сторони не мають наміру вживати заходів до примирення. Згідно із роз`ясненнями, викладеними у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до частини другої статті 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з приписами частини другої, абзацу 2 частини третьої статті 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Стаття 113 Сімейного кодексу України надає особі, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У позові заявлено про бажання позивачки після розірвання шлюбу і надалі мати прізвище « [PERSON] ». Згідно тверджень позивачки, викладених нею у позовній заяві, на даний час сторони проживають окремо і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тобто фактично шлюб не існує, позивачка наполягає на його розірванні. Відповідач не спростував тверджень позивачки щодо неможливості збереження шлюбу, викладених у позові, своїм правом на участь у розгляді справи не скористався. На підставі викладеного суд доходить висновку, що позовна вимога щодо розірвання шлюбу є обґрунтованою, правомірною та підлягає задоволенню. Щодо вимоги позивачки в частині стягнення аліментів на утримання дитини, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] та малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , батьком дітей записаний відповідач [PERSON] . Малолітній син [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та фактично проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою від 04 грудня 2023 року №5907-7001935486 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Малолітня донька [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та фактично проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою від 04 грудня 2023 року №5907-7001935575 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Таким чином судом встановлено, що діти сторін є малолітніми та проживають за місцем фактичного проживання матері. Згідно статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Аналогічні обов`язки батьків закріплені у частині другій статті 51 Конституції України. Частинами першою-третьою статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до закону батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їхнього основного піклування. Згідно зі статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивачкою заявлено до стягнення з відповідача аліменти на утримання малолітніх дітей у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно з дня пред`явлення позову і до повноліття дітей. Відповідачем заперечень стосовно заявленої позовної вимоги не висловлено, правом на участь у судовому розгляді відповідач не скористався. За змістом частини першої статті 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» у 2024 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком до 6 років станом на день звернення позивачки до суду з позовом (24.04.2024) становить 2536 гривень, а на дітей віком 6-18 років становить 3196 гривень. Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною першою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи, що одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, а стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, суд, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітньої дитини є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Питання визначення місця проживання малолітніх дітей судом не вирішувалось. Спір про майно на час розгляду справи у суді відсутній. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Щодо вирішення питання про судові витрати суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до статті 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору за позовну вимогу про розірвання на шлюбу, понесені позивачкою, підлягають відшкодуванню їй за рахунок відповідача у зв`язку із задоволенням позову, а також з відповідача підлягає стягненню у дохід державного бюджету судовий збір за позовну вимогу про стягнення аліментів, оскільки позивачка при поданні позову була звільнена від сплати судового збору за вказану вимогу.

Outcome: approved