Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-26 00:00:00

І. Позиції сторін у справі. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом до відповідача, у якому просила розірвати зареєстрований 19 вересня 2017 року між ними шлюб, посилаючись на те, що стосунки у сім`ї склалися важко і неоднозначно, відповідач має запальний характер, через що у сім`ї неодноразово виникали конфлікти, на поступки чи до залагодження конфліктів ніколи не прагнув, вони мають абсолютно протилежні погляди на сім`ю, на стосунки у сім`ї, ставлення до дитини, до утримання та виховання доньки, він проявляє до них з донькою агресією як вербальну, так і фізичну, через що позивач зверталася до правоохоронних органів за допомогою. Припинили спільне проживання і не підтримують жодних шлюбних стосунків, спільно господарство не ведуть. Позивач вважає, що подальше сумісне життя, примирення та збереження сім`ї з відповідачем неможливе і суперечить її інтересам. Відповідач визнав позов, подавши відповідну заяву про це. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 10 січня 2024 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 12 січня 2024 року ухвалою судді постановлено роз`єднати позовні вимог, виділивши позов про визначення місця проживання дитини, визначення способів участі батька у вихованні дитини та стягнення аліментів у самостійне провадження й передано для автоматизованого розподілу справи /а. с. 22/. Також ухвалою судді від 12 лютого 2024 року відкрито провадження у справі за позовом про розірвання шлюбу /а. с. 25/. 01 березня 2024 року представник відповідача подав клопотання про вжиття заходів щодо примирення подружжя та надання строку для примирення /а. с. 30-48/. 04 березня 2024 року ухвалою суду постановлено надати сторонам строк для примирення два місяця, тобто до 04 травня 2024 року, провадження у справі зупинено до закінчення строку для примирення /а. с. 54/. 17 квітня 2024 року засобами поштового зв`язку до суду надійшло клопотання позивача, датоване 19 лютого 2024 року про розгляд справи за її відсутності, а також, заперечує проти надання строку на примирення, позовні вимоги про розірвання шлюбу /а. с. 60, 61/. 03 травня 2024 року на підставі розпорядження керівника апарату суду [PERSON] № 184, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями і передано 08 травня 2024 року судді Литвиновій І. В. 10 травня 2024 року ухвалою судді у справі поновлено провадження. 20 червня 2024 року позивач подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності і, підтримуючи свій позов, просила задовольнити. У судове засідання сторони, їхні представники не з`явилися, про час, дату і місце слухання, будучи повідомленими належним чином. Суд, у порядку спрощеного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. Сторони перебувають у зареєстрованому 19 вересня 2017 року Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва серії [NUMBER] про шлюб від 19 вересня 2017 року, виданим згідно з актовим записом № 2896 /а. с. 12/. У подружжя [INFO] народилася донька [PERSON] /а. с. 13/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Статтею 51 Конституції України проголошено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з приписами статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частинами третьою та четвертою статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до статті 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до статті 10 Цивільного кодексу України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За частиною 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями статті 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема статей 5, 8 вказаного міжнародного договору. Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що шлюбно-сімейні відносини сторонами не підтримуються, шлюб між сторонами фактично розпався, сім`я носить формальний характер, рішення про звернення до суду із даним позовом є виваженим та відповідає волевиявленню позивача, наданий час для примирення сторін не мав позитивного результату. V. Розподіл судових витрат. За приписами статті 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки позов суд задовольняє. На підставі викладеного та

Outcome: approved