Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуюч свої вимоги тим, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2023 року справа №362/4155/22, припинено стягнення зі [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини від всіх доходів щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, які були призначені рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської\~області від 14.11.2013\~р. (справа\~№ 362/5550/13-ц), а саме: 13.10.2022 р.». Разом з тим, як зазначає позивач, за період з 14 жовтня 2022 року по травень 2023 року на користь відповідачки було безпідставно стягнуто кошти в розмірі 37363,30 гривень. 07.12.2023 року ухвалою суду з урахуванням ч. 4 ст. 19 ЦПК України вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного провадження без виклику сторін. Сторони не подавали клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи призначення судового засідання у спрощеному провадженні. Відповідач подала до суду заяву, в якій зазначила, що визнає позовні вимоги частково в сумі 27639,00 гривень, що відповідає сумі сплачених аліментів за період з січня 2023 року по травень 2023 року. Представник третьої особи надіслав до суду заяву про слухання справи у її відсутності. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до довідки-розрахунку Васильківського відділу Державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області №41017882 від 03.07.2023 року, за період з жовтня 2022 року по травень 2023 року на користь відповідачки було стягнуто з позивача кошти в розмірі 37363,30 гривень. З акту обстеження умов проживання від 01.07.2022 р. вбачається, що неповнолітній [PERSON] , [INFO] , протягом останніх чотирьох років проживає разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Батько дитини приділяє велику увагу вихованню та розвитку свого сина, йому створені всі умови для успішного навчання, фізичного та загального розвитку. В квартирі чисто та затишно, наявна різноманітна їжа. У дитини є своє окреме ліжко, стіл для навчання, тренажери. Між батьком та сином відчувається повне порозуміння, повага одне до одного. Батько відвідує школу та спортивний клуб «Форвард», де навчається дитина. Син завжди доглянутий, охайний, вихований. При спілкуванні дитина чітко пояснює, що хоче проживати тільки з батьком, відчувається образа на матір за її відношення до нього, пов`язане з бійками і постійним приниженням. Позивач звертався до служби у справах дітей та сім`ї Васильківської міської ради із запитом щодо перевірки цільового використання аліментів відповідачем, які вираховуються з пенсії позивача. Як вбачається із відповіді служби від 02.09.2022 р., представниками було вжито всіх заходів щодо повідомлення відповідача щодо звернення позивача та про їх візит з метою перевірки використання коштів, однак відповідач [PERSON] на контакти не вийшла, приміщення не відчинила, запрошення ігнорує (а.с.13). Виконавчий комітет Васильківської міської ради своїм Рішенням від 22.12.2022 р. № 393 затвердив Висновок щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2023 року справа №362/4155/22, припинено стягнення зі [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини від всіх доходів щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, які були призначені рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської\~області від 14.11.2013\~р. (справа\~№ 362/5550/13-ц), а саме: 13.10.2022 р. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку №789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. У відповідності зі ст.ст. 11, 15 вказаного Закону, кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Правовий аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Згідно з пунктом першим частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Згідно ч. 1 - 3 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За правилами ч. 1 ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Положеннями ст. 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Відповідно ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобро-совісності з боку набувача. При цьому, правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахун-кової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року у справі за № 753/15556/15 (провадження № 14-445цс18). Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Судом встановлено та підтверджується судовими рішеннями, які набрали законної сили, у цивільних справах за № 359/9564/20 та № 359/5831/18, наступні обставини. Правовою підставою для стягнення з позивача на користь відповідача аліментів на утримання дитини сина було: проживання дитини разом з мамою, судове рішення про стягнення аліментів та відкрите виконавче провадження на виконання цього рішення, тобто існувала правова підстава для стягнення грошових коштів з позива в рахунок сплати аліментів. З жовтня 2022 року дитина постійно проживає разом з батьком, відтак, в силу вимог ч. 4 ст. 273 ЦПК України, в даному випадку змінилися обставини, що впливали на розмір платежів позивача по аліментах, їх тривалість чи припинення, у зв`язку з чим судовим рішенням припинено їх стягнення з батька [PERSON] на користь матері [PERSON] . Попри це відповідач, будучи достеменно обізнаною про те, де, з ким, протягом якого часу проживає її син [PERSON] , продовжувала отримувати в період з жовтня 2022 року по травень 2023 року включно від позивача аліменти на утримання дитини, не вчиняла дії щодо відкликання виконавчого листа з ДВС, не перераховувала грошові кошти, отримані як аліменти, на картковий рахунок сина , у зв`язку з чим отримала та зберегла грошові кошти в розмірі 37363,30 гривень. Доказів протилежного суду сторонами не надано В свою чергу, суду звертає увагу на те, що сторонами також не надано жодних доказів наявності помилки у розрахунку цих виплат, як аліментів, доказів їх неотримання [PERSON] та доказів несення відповідачем витрат, за рахунок отриманих аліментів, на утримання сина [PERSON] . При цьому відповідач в своїй заяві зазначила, що частково визнає позовні вимоги.. Зважаючи на вказане, суд приходить переконання про те, що отримання [PERSON] аліментів, за умови постійного проживання сина [PERSON] з жовтня 2022 року до травня 2023 року та його перебування на утримані батька [PERSON] , не відповідає принципу добросовісності, оскільки свідчить про очевидну безпідставність отримання таких коштів. Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія «добросовісність» закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права. ЦК України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (частина п`ята статті 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи - носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків. Враховуючи наведене, суд вважає вимоги позивача про стягнення з [PERSON] недобросовісно отриманих грошових коштів, сплачених як аліменти, за період з жовтня 2022 року по травень 2023 року включно є законними, належним чином обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: approved