Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-18 00:00:00

Позиція позивача та відповідача, процесуальні дії, вчинені по справі. Позивач звернувся до Хорольського районного суду з вищевказаним позовом. На обґрунтування позову зазначив, що [INFO] померла, [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина на все належне їй майно та майнові права, в тому числі і право на земельну ділянку орієнтовною площею 0,6289 умовних кадастрових га., цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована по [ADDRESS] , право на яку вона успадкувала після смерті своєї матері, [PERSON] , право на яку належало їй відповідно до генерального плану м.Хорол Полтавської області. Позивач, [PERSON] , згідно заповіту є спадкоємицею усього майна та усих майнових прав померлої [INFO] [PERSON] , але після звернення до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку орієнтовною площею 0,6289 умовних кадастрових га., цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована по [ADDRESS] їй листом за вих. № 58/02-14 від 01.02.2024 року повідомлено, як спадкоємцю за заповітом, що прийняла спадщину, подавши заяву про прийняття спадщини, після померлої [INFO] [PERSON] , 1921 року народження, останнім місцем проживання якої було: [ADDRESS] (спадкова справа № 471/2010), що позивач, як єдиний спадкоємець, що прийняла спадщину, набула право на оформлення спадкових прав на все майно та майнові права, що входять до складу спадщини [PERSON] . [PERSON] володіла землею, розташованою на території [ADDRESS] , площею 0,6289 га, однак, належних документів які б підтверджували право власності спадкодавця на земельну ділянкупозивачем не надано. Право приватної власності на землю підтверджувалось до 2013 року державним актом, який пройшов державну реєстрацію земельним відділом (відділ земельних ресурсів, потім - відділ Держкомзему, потім - Держземагентство). Відповідно до ст. 69 ЗУ «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус встановлює склад спадкового майна за документами наданими спадкоємцями, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, провадиться нотаріусом після подання спадкоємцями документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Відсутність документа, що посвідчує право власності та/чи факту державної реєстрації права власності є порушенням вимог чинного законодавства, що свідчить про неможливість вчинення нотаріальної дії так як статтею 47 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що для вчинення нотаріальної дії не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства. У випадку відсутності документів які підтверджують, зареєстроване в установленому законом порядку, право власності спадкодавця на рухоме/нерухоме майно, за спадкоємцем/спадкоємцями зберігається право на звернення до суду, і в судовому порядку, надавши суду всі необхідні та достатні докази, спадкоємець має право вирішувати питання щодо визначення складу спадкового майна, визнання права власності за спадкодавцем, а також вирішувати питання про встановлення свого права власності в порядку спадкування на належне спадкодавцю майно. [INFO] померла [PERSON] - мати [PERSON] . [PERSON] . відповідно до норм ч.І ст.540 Цивільного кодексу України в редакції від 18.07.1963 року, є такою, що фактично вступила у володіння спадковим майном [PERSON] , зокрема вступила у володіння земельною ділянкою площею 0,6289 умовних кадастрових га., що по [ADDRESS] . [PERSON] - мати [PERSON] , мала право на земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS] , яка була передана їй для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства, однак документи, що підтверджують право власності [PERSON] на зазначену вище земельну ділянку відсутні. 17.04.2024 року по справі було відкрито провадження та призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження. В судове засідання позивачі та їх представник не з"явилися, але в заяві прохали суд провести розгляд справи за їх відсутності. Представник відповідача у підготовче судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, протягом строку, встановленого судом, подали до суду відзив на позовну заяву, в якому просять розглянути справу у відсутність їх представників та при вирішенні спарви покладаються на розсуд суду. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Врахувавши позицію позивача, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку відповідача, викладену у письмовій заяві, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Фактичні обставини, встановлені судом. [INFO] померла, [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина на все належне їй майно та майнові права, в тому числі і право на земельну ділянку орієнтовною площею 0,6289 умовних кадастрових га., цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована по [ADDRESS] , право на яку вона успадкувала після смерті своєї матері, [PERSON] , право на яку належало їй відповідно до генерального плану м.Хорол Полтавської області. Позивач, [PERSON] , згідно заповіту є спадкоємицею усього майна та усих майнових прав померлої [INFO] [PERSON] , але після звернення до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку орієнтовною площею 0,6289 умовних кадастрових га., цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована по [ADDRESS] їй листом за вих. № 58/02-14 від 01.02.2024 року повідомлено, як спадкоємцю за заповітом, що прийняла спадщину, подавши заяву про прийняття спадщини, після померлої [INFO] [PERSON] , 1921 року народження, останнім місцем проживання якої було: [ADDRESS] (спадкова справа № 471/2010), що позивач, як єдиний спадкоємець, що прийняла спадщину, набула право на оформлення спадкових прав на все майно та майнові права, що входять до складу спадщини [PERSON] . [PERSON] володіла землею, розташованою на території [ADDRESS] , площею 0,6289 га, однак, належних документів які б підтверджували право власності спадкодавця на земельну ділянкупозивачем не надано. Право приватної власності на землю підтверджувалось до 2013 року державним актом, який пройшов державну реєстрацію земельним відділом (відділ земельних ресурсів, потім - відділ Держкомзему, потім - Держземагентство). Відповідно до ст. 69 ЗУ «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус встановлює склад спадкового майна за документами наданими спадкоємцями, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, провадиться нотаріусом після подання спадкоємцями документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Відсутність документа, що посвідчує право власності та/чи факту державної реєстрації права власності є порушенням вимог чинного законодавства, що свідчить про неможливість вчинення нотаріальної дії так як статтею 47 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що для вчинення нотаріальної дії не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства. У випадку відсутності документів які підтверджують, зареєстроване в установленому законом порядку, право власності спадкодавця на рухоме/нерухоме майно, за спадкоємцем/спадкоємцями зберігається право на звернення до суду, і в судовому порядку, надавши суду всі необхідні та достатні докази, спадкоємець має право вирішувати питання щодо визначення складу спадкового майна, визнання права власності за спадкодавцем, а також вирішувати питання про встановлення свого права власності в порядку спадкування на належне спадкодавцю майно. [INFO] померла [PERSON] - мати [PERSON] . [PERSON] . відповідно до норм ч.І ст.540 Цивільного кодексу України в редакції від 18.07.1963 року, є такою, що фактично вступила у володіння спадковим майном [PERSON] , зокрема вступила у володіння земельною ділянкою площею 0,6289 умовних кадастрових га., що по [ADDRESS] . [PERSON] - мати [PERSON] , мала право на земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS] , яка була передана їй для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства, однак документи, що підтверджують право власності [PERSON] на зазначену вище земельну ділянку відсутні. Норми права, застосовані судом. Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За вимогами ч. 3 ст. 12 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільно-процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст.1218 ЦК України\~до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1\~ст.1220 ЦК України\~внаслідок смерті особи відкривається її спадщина. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (ч.2\~ст.1220 ЦК України). Відповідно до\~ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно\~ст.1218 ЦК України\~до складу спадщини входять усі права та обов"язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.3\~ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1\~ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно із\~ст. 1297 ЦК України\~спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто\~\~не\~\~може\~\~бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини`суди застосовують при розгляді справКонвенцію про захист прав людини і основоположних свободта практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття власності чи «майна» за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини «майном» в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спобіг, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інетерсу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відтак, зазначена норма визначає об`єкт захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні чи невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. У розумінні закону, суб`єктивне право на захист юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для повновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК України про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов`язків. Відповідно до них цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 року №1-10/2004 визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти - це прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам. Таким чином,під способами захисту суб`єктивних цивільних прав/інтересів розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру,за допомогою яких проводиться повновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та охоронюваних законом інтересів. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України випливає, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом ніж той, який встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально- правових способів захисту цивільно права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8-9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13. За даних обставин суд приходить до висновку, що права позивача є доведеним, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення. На підставі наведеного,

Outcome: approved