Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-30 00:00:00

І. Стислий виклад позиції та вимоги позивача Позивач звернувся до суду з цим позовом в інтересах неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , і в обґрунтування позовних вимог вказав, що діти перебувають на первинному обліку служби у справах дітей виконкому Ржищівської міської ради Київської області, та службою виявлений факт недбалого батьківства з боку батька дітей [PERSON] . З матір`ю дітей відповідач одружений не був, визнав своє батьківство лише у 2013 році, постійно не проживав з дітьми, не утримував їх, не брав щоденної участі в їхньому вихованні, спілкування мало епізодичний характер. У грудні 2013 року матір дітей жорстоко вбили, підозрювався в цьому [PERSON] , який був оголошений у міжнародний розшук. Рішеннями виконкому Ржищівської міської ради №№57,58 від 17.03.2014 дітям надано статус дітей, позбавлених батьківського піклування, та влаштовано під опіку рідної тітки [PERSON] . Наразі діти мешкають за адресою: [ADDRESS] . За вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, [PERSON] було засуджено до 8 років позбавлення волі, відбував покарання у ДУ «Жовтоводська виправна колонія №26» та ДУ «Воднянська виправна колонія №146». 12.04.2021 він був звільнений з ДУ «Широківський виправний центр (№75)» та вибув до м. Дніпра. Після звільнення з місця відбування покарання відповідач до служби у справах дітей не звертався, заяви про повернення дітей не подавав, самоусунувся від виконання батьківських обов`язків: не бере участі у вихованні, не утримує, не спілкується з ними. Своїми злочинними діями він свідомо залишив дітей без батьківського піклування, що свідчить про повну його байдужість до подальшої долі доньок та є, на думку позивача, підставою для позбавлення його батьківських прав. Діти не заперечують щодо позбавлення його батьківських прав. На підставі викладеного позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав щодо обох неповнолітніх дітей, стягнути з нього на користь [PERSON] аліменти ти утримання дітей в розмірі 1/3 частини з усіх видів його доходів до повноліття дітей та накласти судову заборону на відчуження належного йому майна. ІІ. Позиції, пояснення, заяви (клопотання) учасників справи В судове засідання представник позивача [PERSON] не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за своєї відсутності, в якій наполягала на задоволенні позову та висловила згоду на ухвалення судом заочного рішення. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явився з невідомої суду причини, про час та місце розгляду справи повідомлявся у порядку, передбаченому ЦПК України, клопотання про відкладення розгляду справи від нього не надходило. Відзиву на позовну заяву він суду не надіслав, про свою позицію у справі не повідомив. Третя особа [PERSON] також спрямувала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій підтримала позовні вимоги. ІІІ. Процесуальні дії у справі 08.04.2024 справа надійшла до Димитровського міського суду Донецької області з Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська за підсудністю. 15.04.2024 ухвалою суду відкрите загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання на 15.05.2024, відповідачеві запропоновано подати суду відзив на позовну заяву, а третій особі - пояснення (заперечення) щодо позову. 15.05.2024 ухвалою суду закрите підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті в судовому засіданні 06.06.2024. 06.06.2024 через неявку відповідача розгляд справи відкладався. 01.07.2024 у зв`язку із повторною неявкою до суду відповідача, що повідомлявся у встановлений законом спосіб про час та місце судового розгляду, врахувавши неподання ним відзиву та згоду позивача на проведення заочного розгляду справи, судом постановлено розглядати дану справу з ухваленням заочного рішення в порядку статей 280-282 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджене свідоцтвами про народження дітей [NUMBER] та [NUMBER] , виданими 07.06.2013. Згідно з повідомленнями про внесення змін та доповнень до актового запису про народження у зв`язку з визнанням батьківства своє батьківство щодо обох дітей [PERSON] визнав 07.06.2013, про що подав відповідні заяви органу реєстрації актів цивільного стану. Вироком Ржищівського міського суду Київської області від 05.09.2014 у справі №374/157/14-к [PERSON] визнано винуватим за ч.2 ст.121 КК України в умисному спричиненні тяжких тілесних ушкоджень [PERSON] , що спричинило її смерть, та засуджено до покарання у вигляді 8 років позбавлення волі. Згідно з свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 24.12.2014 [PERSON] померла [INFO] у м. Ржищів Київської області. Рішеннями виконавчого комітету Ржищівської міської ради Київської області №№57 та 58 від 17.03.2014 дітям [PERSON] та [PERSON] надано статус дітей, позбавлених батьківського піклування, через смерть матері та знаходження батька у міждержавному розшуку. Над дітьми встановлене опіку, опікуном призначено [PERSON] та визначене місце мешкання дітей за адресою: [ADDRESS] . 12.04.2021 батько дітей [PERSON] звільнений з місця відбування покарання та вибув за адресою: [ADDRESS] , що підтверджене листом ДУ «Водянська виправна колонія (№146)» від 15.08.2023. Місце проживання відповідача [PERSON] за відомостями Єдиного державного демографічного реєстру з 23.12.2021 зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . До Приютівської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області з приводу повернення йому дітей він не звертався, як зазначене у листі Приютівської селищної ради від 26.09.2023. 02.01.2024 дітьми [PERSON] та [PERSON] у присутності начальника Служби у справах дітей Ржищівської міської ради Київської області складено заяви про те, що вони не заперечують проти позбавлення батьківських прав щодо них їхнього батька [PERSON] . Відомості про працевлаштування відповідача [PERSON] , стан його здоров`я тощо відсутні. Висновком виконавчого комітету Ржищівської міської ради, затвердженим рішенням №07 від 18.01.2024, визначено, що [PERSON] фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків відносно дітей, не бере щоденної участі в їхньому вихованні, не спілкується з ними, не утримує матеріально, не турбується про розвиток, що свідчить про повну байдужість щодо подальшої долі дітей та є підставою для позбавлення батьківських прав. V. Оцінка суду Дослідивши надані суду дані у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до частини першої статті 18 та частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 N789-XII та набула чинності для України 27.09.1991, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Ці положення міжнародного законодавства знайшли своє визначення у законодавстві національному, і відповідно до вимог статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, поважати дитину. За змістом статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У випадку виникнення підстав, передбачених статтею 164 Сімейного кодексу України, батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, зокрема, у разі ухилення від своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстокого поводження з дитиною. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. При цьому наведені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. З наданих доказів встановлено, що відповідач систематично протягом тривалого часу ухиляється від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання дітей. Доказів на підтвердження поважності ухилення від виконання батьківських обов`язків суду не надавалося. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Пунктами 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини. Відповідно до статті 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Діючи виключно в інтересах дітей з метою захисту їхніх прав, суд, визнаючи, що законодавство України і усталена практика Європейського Суду з прав людини визначає позбавлення батьківських прав крайньою мірою при вирішенні подібних справ, не вбачає підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у цій справі. Враховуючи всі обставини справи, з метою захисту інтересів неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] . суд вважає за необхідне позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав стосовно них. При цьому суд враховує, що відповідач є чоловіком працездатного віку, відомості про наявність у нього проблем зі здоров`ям відсутні, отже, обставин, які б об`єктивно могли перешкоджати йому опікуватися дітьми, не встановлено. Його ухилення від виконання батьківських обов`язків з урахуванням строку відбування покарання за злочин проти життя та здоров`я матері дітей [PERSON] триває більшу частину життя обох дітей, які не відчувають його піклування, любові та турботи, не отримують від нього жодного виду допомоги. З моменту звільнення з місця відбування покарання [PERSON] не намагався виправити ситуацію та налагодити контакт з дітьми, не звернувся до органу опіки та піклування із заявою про повернення йому дітей або встановлення способу його участі у вихованні дітей. Вказане свідчить, що [PERSON] не має інтересу зберегти та реалізувати свої батьківські права, продовжує свідомо уникати виконання батьківських обов`язків, що зміцнює переконання суду про необхідність задоволення позовних вимог та позбавлення його батьківських прав. Відповідно до частин другої та третьої статті 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Отже, незважаючи на позбавлення відповідача батьківських прав відносно дітей, він зобов`язаний виконувати свої батьківські обов`язки з їхнього утримання до досягнення ними повноліття, сплачуючи аліменти. Частиною третьою статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дітей; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають значення. Вирішуючи питання про спосіб стягнення аліментів з відповідача та їх розмір, суд враховує, що відомості про стан здоров`я [PERSON] на час розгляду справи відсутні, він перебуває у працездатному віці. З огляду на наведене з нього слід стягнути на утримання двох дітей аліменти в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, встановленого законодавством України, починаючи з 27.02.2022 і до повноліття дітей. Щодо позовної вимоги про накладення заборони на відчуження майна, яке на праві власності належить відповідачеві, суд зазначає, що дана вимога задоволенню не підлягає з огляду на таке. Згідно з ч.1 ст.32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» за дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також особами з їх числа зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім`ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Частиною 3 статті 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» передбачено, що жилі приміщення, в яких проживали діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, до влаштування їх у сім`ї громадян України, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також щодо яких є рішення суду, не можуть бути відчужені без отримання згоди на таке від органів опіки та піклування, яка може надаватися лише в разі гарантування збереження права на житло таких дітей. Відповідно до ч.3 ст.25 Закону України «Про охорону дитинства» у разі передачі дітей-сиріт та дітей, позбавленого батьківського піклування, влаштування в будинки дитини, дитячі будинки, школи-інтернати, дитячі будинки сімейного типу та прийомні сім`ї жиле приміщення, в якому вони проживали, зберігається за дітьми протягом усього часу перебування їх в цих закладах, у опікунів чи піклувальників, дитячому будинку сімейного типу, прийомній сім`ї незалежно від того, чи проживають у жилому приміщенні, з якого вибули діти, інші члени сім`ї. Частиною 1 статті 248 СК України передбачено, що дитина-сирота і дитина, позбавлена батьківського піклування, яка проживає у закладі охорони здоров`я, навчальному або в іншому дитячому закладі, прийомній сім`ї, має право на збереження права користування житлом, у якому вона раніше проживала. Відповідно до ч.4 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» суд у разі позбавлення батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав одночасно накладає заборону на відчуження майна та житла дітей, про що повідомляє нотаріуса за місцем знаходження майна та житла. Разом з тим, відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивач у порушення ст.81 ЦПК України не надав суду доказів на обґрунтування зазначеної частини позовних вимог, а саме: відомостей про реєстрацію місця проживання дітей до моменту надання ним статусу дітей, позбавлених батьківського піклування, доказів того, що відповідач має у власності будь-яке майно, на яке може накладатися заборона відчуження. Як зазначене у рішеннях виконавчого комітету Ржищівської міської ради Київської області №№57 та 58 від 17.03.2014, право дітей [PERSON] та [PERSON] на житлову площу за адресою: [ADDRESS] , закріплене на весь період до досягнення дітьми повноліття. Призначене відповідальною особою за збереження житла бабусю дітей [PERSON] . Позивачем не вказане в позовній заяві та окремо не наведене суду статусу майна за вищевказаною адресою, власника цього майна та того, яке відношення до нього мають діти, що вказаний будинок належить саме відповідачеві і задоволення позовної вимоги про заборону відчуження не порушить прав власника вказаного будинку. Отже, в цій частині у задоволенні позовних вимог слід відмовити. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами Відповідно до ст.141 ЦПК України та виходячи з кількості вимог у справі з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір розмірі 1211,20 грн за вимогу про позбавлення батьківських прав та в сумі 1211,20 грн за вимогу про стягнення аліментів, а всього 2422,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial