Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-26 00:00:00

Представник позивача адвокат Калмикова Л.К. звернулась до суду в інтересах [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] , в якій просила стягнути з останнього на користь позивача суму боргу за договором позики від 05.01.2024 року у розмірі 124 000,00 грн., а також судові витрати. В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказала, що між [PERSON] та [PERSON] 05 січня 2024 року було укладено Договір позики. Відповідно до п. 1 Договору позики від 05.01.2024 р. [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти в сумі 124 000,00 грн., а [PERSON] зобов`язався повернути позивачу позику у такій самій сумі у строк до 25 січня 2024 року. Укладення договору позики і отримання грошей підтверджується розпискою відповідача від 05.01.2024 року. Так, згідно Розписки від 05.01.2024 року, відповідач своїм підписом у присутності двох свідків підтвердив, що він отримав у борг за Договором позики у позивача грошові кошти в сумі 124 000, 00 грн., та зобов?язався повернути їх до 25.01.2024 року. Однак, відповідач на порушення умов Договору позики від 05.01.2024 року, у встановлений Договором строк грошові кошти не повернув. На усну вимогу позивача про повернення боргу не реагує, у зв`язку з чим, позивач був змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Позивач до суду не з`явився, про місце, дату і час розгляду справи повідомлявся своєчасно і належним чином, представник позивача надала суду заяву з проханням розглянути справу за її відсутності та за відсутності позивача, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце, дату і час слухання справи повідомлений своєчасно і належним чином, до суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Враховуючи, що позивач та відповідач належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, та за наявності заяв про розгляд справи за їх відсутності, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача та відповідача. Дослідивши матеріали справи та надані письмові докази, суд встановив наступне. Так,\~положеннями ст.\~1046\~ЦК України\~визначено,\~що \~за\~договором позики\~одна сторона\~(позикодавець)\~передає у\~власність другій\~стороні (позичальникові)\~грошові кошти\~або інші\~речі,\~визначені родовими\~ознаками,\~а позичальник\~зобов`язується\~повернути позикодавцеві\~таку ж\~суму грошових\~коштів (суму\~позики)\~або таку\~ж кількість\~речей того\~ж роду\~та такої\~ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як вбачається\~з\~Договору\~позики,\~укладеного\~05\~січня 2024\~року,\~позикодавець\~ [PERSON] \~ передав\~у\~власність позичальникові\~ [PERSON] \~грошові\~кошти\~в сумі\~\~124\~000,00\~грн.,\~а\~позичальник\~зобов?язався повернути\~позикодавцеві\~суму\~позики в\~строк\~до\~25\~січня 2024\~року, при цьому повернення позики має бути здійснено рівною часткою (в тій же сумі). Згідно п. 2 Договору, на момент укладення Договору грошові кошти в сумі 124 000,00 грн. позивач передав відповідачу у повному обсязі. У п.9 Договору зазначено, що місцем виконання договору є м. Харків, Слобідський район, вул. Плеханівська (біля стадіону «Металіст»). \~ \~ \~ \~Згідно Розписки від 05.01.2024 року, відповідач своїм підписом у присутності двох свідків підтвердив, що він отримав у борг за Договором позики у позивача грошові кошти в сумі 124 000,00 грн. та зобов`язався повернути їх до 25.01.2024 року. Тож, між позивачем та відповідачем виникли правовідносини з 05.01.2024 року. На вимоги позивача до моменту звернення із даною позовною заявою до суду, тобто до 16.02.2024 року, й до теперішнього часу грошові кошти не повернуті відповідачем у строк, визначений у Договорі позики від 05.01.2024 року. Відповідно до ст. 1046,1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, враховуючи, що між позивачем та відповідачем вчинений правочин, згідно якого виникли правовідносини з 05.01.2024 року, пов`язані з укладенням договору позики, на підтвердження якого наданий договір позики, відповідно до якого позичальником підтверджено отримання від позикодавця грошової суми за вказаним договором та строк їх повернення позикодавцеві, а також, враховуючи, що грошові кошти не були повернуті у визначений в договорі позики строк, тому позовна вимога щодо стягнення боргу в розмірі 124 000,00 грн. підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги в частині стягнення суми понесених судових витрат, суд зазначає наступне. Так, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у числі інших, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1,3\~ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ч. 6\~ст. 137 ЦПК України\~обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно\~ст. 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частинами 2, 3, 8\~статті 141 ЦПК України\~визначено, що інші судові втирати витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Разом з тим, на підтвердження розміру понесених витрат на правову допомогу представником позивача адвокатом Калмиковою Л.К надано: -копію договору про надання юридичних (адвокатських) послуг № 8 Мандра В.В., додаткову угоду № 1 від 05.02.2024 р., відповідно до якої сума договору є гонораром адвоката за надання юридичних (адвокатських) послуг і становить 7 000, 00 грн, акт виконаних робіт від 05.02.2024 р., відповідно до якого адвокатом надані послуги, копію квитанції до прибуткового касового ордера № 8. Частиною 8\~ст. 141 ЦПК України\~визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до постанови Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо в визначаються в договорі про надання правової допомоги (ст. 30\~ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04). Відповідно до вимог діючого законодавства, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, які підлягають розподілу між сторонами. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18. Таким чином, враховуючи наведені положення процесуального законодавства, та, беручи до уваги підтверджений матеріалами справи факт надання адвокатом Калмиковою Л.К. професійної правничої допомоги у цій справі, суд дійшов висновку, щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу на користь позивача в розмірі 7 000 грн. 00 коп., оскільки їх розмір підтверджений належними та допустимими доказами. Частиною 1 статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем за подання позову до суду сплачена сума судового збору в розмірі 1 240,00 грн. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, суд, виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, приходить до висновку про стягнення суми судового збору в розмірі 1240,00 грн. з відповідача на користь позивача. За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ зазначив, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. З огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики з [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved