Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визначення місця проживання [PERSON] [INFO] разом з його матір`ю [PERSON] та вітчимом [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Між [PERSON] та [PERSON] 24.06.2010 року був укладений шлюб, від якого народився [PERSON] [INFO] . Рішенням Хмелььницького міськрайонного суду від 29.08.2013 року у справі №686 /3917/13-ц шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Позивач вступила в повторний шлюб з [PERSON] [INFO] . Від данного шлюбу народилось ще двоє дітей: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] [PERSON] , позивач та діти: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] проживають однією сім`єю та ведуть спільний побут за адресою [ADDRESS] . [PERSON] утримує дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Позивачка наразі не працює, оскільки займається домогосподарством, а її чоловік повністю утримує її дітей та спільно займається їх вихованням. Відповідач не здійснює утримання сина, не бере участі у його вихованні. [PERSON] зареєстрований у [ADDRESS] . Між позивачем та відповідачем не узгоджено питання проживання сина та його реєстрації. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та наполягав на його задоволені. Відповідач повідомлявся про час та дату судового засідання, проте не забезпечив своєї явки. Орган опіки та піклування просив здійснити розгляд справи за відсутності та надав висновок про доцільність проживання дитини з матір`ю. [PERSON] просив здійснити розгляд справи за відсутності, позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задоволити. Представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення. Наслідки заочного розгляду справи роз`яснені та зрозумілі. Заслухавши учасників, дослідивши матеріали справи, суд знаходить позов підлягаючим задоволенню частково. Згідно статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому кредитор вправі обрати спосіб захисту, що наданий йому законом, на власний розсуд. За змістом ст. 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності, тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Дитина не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства через те, що батьки не змогли зберегти шлюб. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини, дитина не повинна розлучатись з батьками всупереч її бажанню, за винятком, коли таке розлучення необхідно в найкращих інтересах дитини.В конвенції закріплено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом(ст.29 ЦК). Згідно статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Між [PERSON] та [PERSON] 24.06.2010 року був укладений шлюб, від якого народився [PERSON] [INFO] . Рішенням Хмелььницького міськрайонного суду від 29.08.2013 року у справі №686 /3917/13-ц шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Позивач вступила в повторний шлюб з [PERSON] [INFO] . Від данного шлюбу народилось ще двоє дітей: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] [PERSON] зареєстрований у [ADDRESS] та фактично проживає з своєю мамою [PERSON] за адресою [ADDRESS] , що підтверджується копією Акту обстеження умов проживання, що міститься в матеріалах справи.Власником квартири є [PERSON] . За вищевказаною адресою зареєстровані позивач, її чоловік [PERSON] та їх спільні діти [PERSON] , [PERSON] . Органом опіки та піклування 17.05.2024 року рекомендовано визначити місце проживання дитини з матір`ю, зважаючи на належне виконання батьківських обов`язків, турботу про розвиток дитини, її здоров`я, створення належних умов проживання. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що проживання дитини з матір`ю відповідає її найкращим інтересам. Беручи до уваги принцип диспозитивності цивільного процесу,ст.29 ЦК, суд приходить до висновку про можливість визначення місця проживання [PERSON] разом з його матір`ю, як одним із батьків без зазначення конкретної адреси проживання. Судові витрати у виді судового збору стягнути з відповідача на користь позивача в порядку передбаченому ст.141 ЦПК. На підставі викладеного,

Outcome: approved