Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-26 00:00:00

11.03.2024 [PERSON] звернулися до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська із заявою, в якій заінтересованою особою визначили Міністерство соціальної політики України, про встановлення факту вимушеного переселення (а.с. 1-5). Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19.03.2024 справу передано за підсудністю до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (а.с. 22-23). Ухвалою судді Наумової О.С. від 03.05.2024 відкрито провадження у справі (а.с. 29). В обґрунтування заяви заявниця посилалася на те, що [INFO] вона народилась в м. Волновасі Донецької області, де проживала разом з родиною до 2012 року. У 2012 році, у зв`язку із проходженням служби в підрозділах ГУМВС України в Донецькій області у м. Докучаєвську Донецької області постійно мешкала за адресою: [ADDRESS] . Проходила службу на посаді інспектора патрульної служби Докучаєвського MB ГУМВС України в Донецькій області. Внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, яка розпочалася у кінці лютого - на початку березня 2014, у липні 2014 заявниця вимушено виїхати з тимчасово окупованої території м. Докучаєвська Донецької області, де на тоді проходила службу, до м. Маріуполя Донецької області. Переміщення відбувалось на підставі службової телеграми МВС України від 04.07.2014 №13569/Ав, на виконання якої місцем дислокації особового складу ГУМВС України в Донецькій області було визначено місто Маріуполь Донецької області. Так, згідно із розпорядженням Кабінету Міністрів України №1053-р від 30.10.2014 населені пункти: м. Докучаєвськ та смт. Новотроїцьке Новотроїцької селищної ради, де на той час мешкала заявниця, віднесені були до території де проводилась антитерористична операція. У зв`язку із чим вона була вимушена тимчасово переміститись до м. Маріуполь Донецької області у зв`язку із загрозою життю та здоров`ю. Установлення даного факту заявниця необхідний для підтвердження статусу внутрішньо переміщеної особи та отримання передбачених законом прав на житло. На підставі викладеного, просила встановити юридичний факт, про вимушене переселення [PERSON] у липні 2014 з окупованої території Донецької області м. Докучаєвськ та території де проводилась антитерористичної операції смт. Новотроїцьке, яке відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області, визнавши [PERSON] внутрішньо переміщеною особою з липня 2014 року, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області. Заявниця [PERSON] в судовому засіданні вимоги заяви підтримала і просила суд їх задовольнити. Додатково посинила, що працювала у м. Докучаєвську, жила у [ADDRESS] . Після захоплення м. Докучаєвська збройними формуваннями так званої «ДНР» почалися і бойові дії і у смт. Новотроїцькому. Працівникам поліції було надане розпорядження, яким надано вказівку вибути з місця служби і не повертатися. Вона зібрала речі - декілька комплектів форми, як на два тижні, сподівалася, що повернеться. Але на тоді були активні бойові дії у місті. Представник заінтересованої особи - Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи був повідомлений кожного разу належним чином - на офіційну юридичну адресу, через систему «Електронний суд», а також шляхом розміщення оголошень на офіційному сайт Судова влада (а.с. 30-33, 39). Суд, вивчивши позицію заявника, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до таких висновків. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що заявниця - [PERSON] , [INFO] , народилась в м. Волновасі Донецької області (а.с. 6-7, 9 - 10). Як вказує заявниця, там вона проживала разом з родиною до 2012 року. А у 2012 році, у зв`язку із проходженням служби в підрозділах ГУМВС України в Донецькій області у м. Докучаєвську Донецької області постійно мешкала за адресою: [ADDRESS] , що видно з копії її паспорта (а.с. 11). [PERSON] проходила службу на посаді інспектора патрульної служби Докучаєвського MB ГУМВС України в Донецькій області, що видно з копії трудової книжки та її послужного списку (а.с. 13 - 15). Заявниця зазначає, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, яка розпочалася у кінці лютого - на початку березня 2014, вона у липні 2014 вимушено виїхати з тимчасово окупованої території м. Докучаєвська Донецької області, де на тоді проходила службу - до м. Маріуполя Донецької області. Як видно з наданого на запит заявниці листа Ліквідаційної комісії ГУ МВС України у Донецькій області від 25.01.2024 № 35лк, щодо надання інформації про документ (наказ, розпорядження тощо), на підставі якого було тимчасово змінено місце дислокації (переміщення) співробітників Докучаєвського MB ГУМВС України в Донецькій області та інших підрозділів ГУМВС України в Донецькій області та інформації про зміну місця дислокації особового складу Докучаєвського MB ГУМВС України в Донецькій області у зв`язку з тимчасовою окупацією (веденням активних бойових дій) м. Докучаєвська Донецької області у 2014 році, повідомлено, що підставою зміни місця дислокації була службова телеграма МВС України від 04.07.2014 № 13569/Ав, на виконання якої місцем дислокації особового складу Головного управління МВС України в Донецькій області визначено місто Маріуполь Донецької області у зв`язку зі складною оперативною обстановкою на території Донецької області. Службовою телеграмою визначено, що особовий склад ГУМВС України в Донецькій області прибуває до місця дислокації до 07 липня 2014 року (а.с. 12). Чинним та той час розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 № 1053-р був затверджений Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, серед яких м. Докучаєвськ та смт. Новотроїцьке Новотроїцької селищної ради. Копією паспорта підтверджено, що у 2012 році, заявниця була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, вказана територія була віднесена до території де проводилась антитерористична операція. Факт переміщення також підтверджений відповіддю Ліквідаційної комісії ГУМВС України в Донецькій області №35лк від 25.01.2024 та копією послужного списку [PERSON] щодо проходження служби в підрозділах ГУМВС України в Донецькій області. Заявниця зверталася до Міністерства соціальної політики України із запитом щодо надання статусу внутрішньо-переміщеної особи з 2014 року. Листом Міністерства соціальної політики України № Б-0404-50-1.8-509 від 05.04.2024 надана відповідь про те, що Центром проведено аналіз Єдиної Web-орієнтованої інформаційної технології формування сегменту «Облік ВПО», програмного комплексу автоматизованої системи обробки пенсій та допомог області (з урахуванням архівів Єдиної інформаційної бази даних про взятих на облік переміщених осіб), Єдиної інформаційної системи соціальної сфери (далі - ЄІССС). Встановлено, що заявниця як внутрішньо переміщена особа та як отримувач державних допомог в структурних підрозділах з питань соціального захисту населення області на обліку не значитесь. Тому надати довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи з 2014 року неможливо. У судовому засіданні були допитані свідки. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є матір`ю заявниці. У 2014 році донька працювала в м. Докучаєвську у міському відділі поліції. Донька виїхала із м. Докучаєвська, оскільки йшли активні бойові дії, зайшли війська так званої «ДНР», влітку 2014 року вона вже не проживала там. Виїхала до батьків у смт. Новотроїцьке, а потім - у м. Волноваху, потім у м. Маріуполь. Виїхала донька вимушено, тому що почалася АТО, тому довелося виїжджати, були агресивні бойові дії. Більше назад вона не поверталася. Брала із собою особисті речі на дві неділі. Після переселення до м. Маріуполя їй довелося винаймати квартиру, треба було десь жити. Додому вона не їздила, було далеко. Тоді за речі ніхто не думав. Причиною виїзду було саме вторгнення російських військ. Виключно через вторгнення вона мусила переїхати, в іншому випадку вона б залишилася проживати і працювати в м. Докучаєвську. Свідок [PERSON] пояснив суду, що він є батьком заявниці. У 2014 році донька працювала в м. Докучаєвську у міському відділі поліції. Виїхала вона з м. Докучаєвська, оскільки почали «сепаратисти» заходити, були війська так званої «ДНР». Вона не залишилася, не хотіла з ними працювати. У червні 2014 року виїхала. Якщо б не було збройної агресії, то вона б не виїжджала. Донька добре працювала, до неї було добре відношення від керівництва, але почалася російська агресія і «сепаратисти» займали м. Докучаєвськ, тому вона мусила виїхати. У смт. Новотроїцькому також не могла жити з батьками, але селище також почали захоплювати російські війська, були активні бойові дії, донька мусила рятувати життя. У подальшому вона переїхала до м. Маріуполя, винайняла квартиру. З речей брала лише носильні - сумку, рюкзак, туалетні приналежності. Виїхала вимушено, тому що почалася АТО, були бойові дії. Відповідно до статтей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилом частини 2, 7 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. Згідно з ч. 1 та п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У частині 2 ст. 315 ЦПК України зазначено, що в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо за законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та ІІІереметьєв проти України», пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України»). Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року К» 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення й мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією. Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Краска проти Швейцарії» від 19 квітня 1993 року визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України). Згідно частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У справі, що переглядається: факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню; наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так і міжнародною спільнотою; метою встановлення факту вимушеного переселення з окупованої території України задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободи, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав, права на судовий захист на окупованій території саме у результаті збройної агресії Російської Федерації є визначення статусу заявника як особи, що перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, ратифікованої Україною 03 липня 1954 року, з відповідними правовими наслідками; відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Верховний Суд неодноразово зазначав про можливість встановлення не самого факту поранення, смерті чи вимушеного переселення внаслідок збройної агресії РФ, а про можливість встановлення причинно-наслідкового зв`язку між певною подією та збройною агресією РФ. При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи передбачає він правові наслідки. Такий висновок щодо встановлення юридичного факту вимушеного переселення у зв`язку зі збройною агресією РФ проти України наведений у правових висновках Верховного Суду у постановах у справах № 363/2981/16-ц від 14.03.2018, № 428/12368/16 від 21.03.2018, № 417/3852/17 від 21.03.2018, № 243/7029/17 від 12.08.2018, № 428/13977/16-ц від 06.06.2018, № 752/6366/16 від 07.05.2018, № 428/8076/16 від 05.04.2018, № 755/14659/16 від 31.01.2018, № 414/1330/19 від 04.08.2020, № 712/983/17-ц від 23.09.2020, № 727/5579/19-ц від 27.01.2021. Заявниця, посилаючись на вказану норму закону, просить встановити факт вимушеного переселення з території м. Докучаєвська і смт. Новотроїцьке, яке відбулося внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації частини території України, з метою отримання статусу внутрішньо-переміщеної особи. Встановлення факту, що має юридичне значення щодо вимушеного переселення заявників з окупованої території, відбулось унаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області, можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв?язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією Російської Федерації. У зв`язку із чим вимоги заявниці підлягають задоволенню. Згідно ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення в порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено Законом. Відповідно до п. 21 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільняються від сплати судового збору заявники - у справах за заявами про встановлення фактів, що мають юридичне значення, поданих у зв`язку із збройною агресією, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, втрати документів, необхідних для отримання компенсації за пошкоджені та знищені об`єкти нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. На підставі наведеного,

Outcome: approved