Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-27 00:00:00

У жовтні 2022 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому просив визнати за ним право власності на 1/3 частку будинку за адресою: [ADDRESS] , за набувальною давністю. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що позивач з кінця 1999 року проживає в будинку за адресою: [ADDRESS] , а з 13 травня 2003 року зареєстрований за вказаною адресою. 2/3 частини будинку на праві приватної власності належить зятю позивача [PERSON] . Вказану 2/3 частини будинку позивач отримав у користування в результаті обміну, оскільки обмінялись із зятем житлом. У іншій частині будинку, а саме в 1/3 частині проживав [PERSON] . Із самого обміну з [PERSON] квартири на 2/3 частини будинку, позивач помітив співвласника - [PERSON] , який використовував свою частину будинку лише для ночівлі. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 16 листопада 2012 року [PERSON] визнано безвісно відсутнім. З моменту зникнення [PERSON] позивач почав володіти та користуватись практично всім будинком, сплачував всі необхідні платежі, зробив світло в приміщені, ремонт, замінив двері та вікна. Таким чином, 1/3 частини будинку, яка належала [PERSON] , позивач володів та продовжує володіти протягом 10 років. На початку квітня 2015 року до позивача зателефонували з поліції і повідомили, що знайшли труп, схожий на тіло [PERSON] . [PERSON] після свого зникнення жодного дня у будинку не проживав, не брав участі у сплаті комунальних платежів, не цікавився станом будинку (а.с.3-32). Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 10 листопада 2022 року відкрито загальне позовне провадження (а.с.34). 16.01.2023 до суду надійшов відзив, у якому представник Київської міської ради просив відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування зазначає, що відповідно до наданої інформації позивачем, він перебував у добросусідських відносинах з [PERSON] та з його дозволу користувався приміщенням. Володіння майном вважається добросовісним лише у випадку, якщо у момент набуття володіння її набувач не знав та не міг знати, що володіє чужою річчю, тобто умова добросовісного володіння позивачем не доведена. Враховуючи, що позивач є користувачем 1/3 частини будинку з дозволу [PERSON] та зареєстрований у вказаному будинку, підстав для визнання за ним права власності за набувальною давністю відсутні (а.с.41-44). 21.08.2023 до суду надійшов лист відповідача [PERSON] , у якому зазначає, що позов вважає правильним і справедливим (а.с.76-77). Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 11 вересня 2023 року розпочато підготовче судове засідання (а.с.80-81). Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 21 листопада 2023 року задоволено клопотання позивача про виклик та допит свідків (а.с.113-114). Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 21 листопада 2023 року витребувано: у Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) інформацію та за наявності належним чином засвідчену копію свідоцтва про смерть [PERSON] , [INFO] , який народився у м. воронеж, рф та проживав за адресою: [ADDRESS] ; у Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) інформацію та за наявності належним чином засвідчену копію свідоцтва про шлюб [PERSON] , [INFO] , який народився у м. воронеж, рф та проживав за адресою: [ADDRESS] ; у Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) інформацію про зазначення [PERSON] , [INFO] , який народився у м. воронеж, рф та проживав за адресою: [ADDRESS] , як батьком дитини та за наявності надати відомості про дітей [PERSON] , [INFO] , який народився у м. воронеж, рф та проживав за адресою: [ADDRESS] ; у Київського міського бюро технічної інвентаризації інформацію щодо власників та належним чином засвідчені копії документів про право власності на будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с.117-119). 18.12.2023 до суду надійшов лист Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації ЦМУМЮ (м. Київ) на виконання ухвали суду (а.с.126-128). 10.01.2024 до суду надійшов лист КП КМР «КМ БТІ» на виконання ухвали суду (а.с.129-137). Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 20 березня 2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с.151-152). У судовому засіданні приведено до присяги та допитано свідків. Так, свідок [PERSON] повідомила, що вона є донькою позивача, проживала в будинку з 2002 року, проте зареєстрована там не була. Зазначила, що за даною адресою проживав [PERSON] , проте потім він зник. Ми з батьком фактично доглядали частину будинку, де проживав [PERSON] . Свідок [PERSON] повідомив, що він є чоловіком доньки позивача [PERSON] Проживає в будинку з 2011 року. З цього часу я ніколи не бачив [PERSON] . У судовому засіданні позивач просив позов задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні просив позов задовольнити та визнати право власності на 1/3 частку будинку за набувальною давністю. Представник відповідача Київської міської ради у судове засідання не з`явився, у відзиві просив проводити розгляд справи за його відсутності та відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином про дату, час та місце судового розгляду. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду і вирішення справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, згідно з листом КП КМР «КМ БТІ» від 09 січня 2024 року №062/14-181, житловий будинок [ADDRESS] на праві власності зареєстрований: 1/3 частини за [PERSON] (рос. мова) на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 26 березня 1975 року; 2/3 частини за [PERSON] (рос. мова) на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 17 квітня 1992 року (а.с.129-130). Згідно з копією свідоцтва про переміну прізвища, імені по батькові серії [NUMBER] від 07 червня 1994 року, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Залізничної районної державної адміністрації, [PERSON] перемінив прізвище на [PERSON] (а.с.14). Відповідно до копії паспорту громадянина України [PERSON] , позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 13 травня 2003 року (а.с.10). Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 16 листопада 2012 року задоволено заяву [PERSON] та визнано [PERSON] , [INFO] , безвісно відсутнім (а.с.19-20). Згідно з листом Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації ЦМУМЮ від 07 грудня 2023 року №2073/8.1-42, проведеною перевіркою у відділах державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві, Київському відділі державної реєстрації смерті, Київському відділі державної реєстрації шлюбів Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), та за відомостями Державного реєстру актів цивільного стану громадян, виявлено: актовий запис №410 про шлюб [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , складений 15 червня 1973 року, у якому наявна відмітка про розірвання шлюбу; актовий запис №850 про шлюб [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , складений 28 травня 1975 року, у якому наявна відмітка про розірвання шлюбу (а.с.126-127). У якості правової підстави для визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, відповідно до статті 344 ЦК України, позивач посилається на те, що він зареєстрований та фактично проживає у спірній квартирі, утримує її, відкрито й добросовісно користуються нею. Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст.317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 ст.344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі №755/16913/16-ц. Так, власником 1/3 частини спірного будинку є [PERSON] , тобто ця частина житлового будинку має власника, власник відомий, у матеріалах справи відсутня відмова власника від права власності на належне йому нерухоме майно. Позивач долучає копію рішення суду про визнання [PERSON] безвісно відсутнім, що за правовими наслідками не дорівнює смерті фізичної особи. З відповіді центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану ЦМУМЮ (м. Київ) на ухвалу суду про витребування доказів, не знайдено актовий запис про смерть [PERSON] . Крім того, позов заявлено особою, яка завжди знала, хто є власником. Позивач знав про те, що він володіє чужим майном. Так, позивачем не доведено усіх обставин, передбачених ст.344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав на набуття права власності. Окремо необхідно звернути увагу, що Київська міська рада не може бути визнана належним відповідачем у справі, оскільки відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. Оскільки власником 1/3 частини спірного будинку, на яку позивач просить визнати право власності за набувальною давністю, є [PERSON] , то [PERSON] (власник 2/3 частини будинку) - також не є належним відповідачем у справі. Крім того, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed