Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-19 00:00:00

[PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся до суду позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовано тим, що він є власником домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] . У вказаному домоволодінні зареєстрований окрім інших чотирьох осіб і відповідач, але він жодного дня з дати його реєстрації за вищезазначеною адресою не проживав, участі в утриманні будинку не брав та не бере, комунальні платежі не сплачує, особистих речей відповідача в будинку немає й ніколи не було, будинком не цікавиться, оскільки завжди проживав за адресою: [ADDRESS] разом зі своєю матір`ю [PERSON] . Перешкод в користуванні будинком ні він, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили, до того ж із 2020 року відповідач за власним бажанням служить за контрактом у ЗСУ. На неодноразові прохання знятися з реєстрації з даної адреси залишились поза увагою. Крім того, на даний час позивач також проходить військову службу, а тому не може звернутись особисто до Буринської міської ради з метою зняття відповідача з реєстрації місця проживання. На підставі викладеного просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] Ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 13.03.2024 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання. Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про час та місце судового засідання, до суду не з`явилися. Від представника позивача адвоката Пєтухова А.Ю. надійшла заява про розгляд справи без їхньої участі, в якій він підтримав позовні вимоги, просив прийняти визнання позову відповідачем та ухвалити рішення про задоволення позову. Відповідач [PERSON] також подав заяву про розгляд справи без його участі, в якій позовні вимоги визнав повністю, не заперечував проти ухвалення судом рішення про задоволення позову. Від представника третьої особи Буринської міської ради Дериземля В.В. надійшла заява про розгляд справи без участі її представника та відсутність заперечень проти поданої [PERSON] позовної заяви. З врахуванням положень ст.223 ЦПК України, суд визнав за можливе справу розглянути у відсутності сторін за наявними у справі матеріалами. Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За положеннями ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що згідно листа ТОВ «Буринське БТІ» №14 від 04.03.2024 р за адресою [ADDRESS] , право власності зареєстровано за гр. [PERSON] договору купівлі-продажу посвідченого 19.054.2000 р. Буринською ДНК р.№645 (а.с.16). Відповідно копії\~договору к/продажу\~земельної ділянки від 19.04.2000 року посвідченого нотаріусом Буринської держнотконтори Черниш Д.М. та зареєстрованого в реєстрі за №648, [PERSON] придбав у [PERSON] , яка діяла по дорученню [PERSON] , земельну ділянку розміром 0,0607 га, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, площею 0,09 га, вартістю 1749 грн. та земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства, вартістю 1667 грн., які знаходяться в [ADDRESS] (а.с.15). Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої Червонослобідським старостинським округом Конотопського району Сумської області, крім позивача за адресою [ADDRESS] до складу сім`ї (зареєстрованих) входять: дружина [PERSON] , донька [PERSON] , донька [PERSON] , а також не родич [PERSON] (а.с.11). За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Нормами ч.1 ст.321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Частиною першою ст.383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Статтею 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частиною 1 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (ч.2 ст.156 ЖК УРСР). Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 405 ЦК України встановлено, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч.1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Згідно висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 16.11.2016 року в справі №6-709цс16, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) вказано про відсутність підстав для відступу від вказаного висновку Верховного Суду України. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Судом встановлено, що відповідач не проживає в спірному житловому приміщенні, не несе будь-яких витрат на його утримання та на оплату житлово-комунальних послуг, при цьому залишаючись зареєстрованим у ньому. Своєю реєстрацією у вказаному житловому приміщенні відповідач порушує права позивача, як власника, на користування та розпорядження майном, захист, якого передбачений ст.391 ЦК України. За таких обставин, враховуючи визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що право [PERSON] на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна, а тому позов [PERSON] є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Outcome: approved