Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-25 00:00:00

Позивач звернувся до Орджонікідзевського міського суду із позовною заявою до відповідача про позбавлення батьківських прав. Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідач свідомо ухиляється від виховання своєї дитини позивача по справі [PERSON] , [INFO] . Життям дитини та здоров`ям не цікавиться, участі у вихованні та розвитку не бере, що є підставою для позбавлення останньої батьківських прав. Крім того, оскільки відповідач не допомагає матеріально утримувати доньку, позивач просить стягнути на свою користь аліменти на своє утримання в розмірі частини зі всіх видів заробітку (доходу) відповідача. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. В судове засідання відповідач не з`явилася, надала заяву про розгляд справи в її відсутності, покладається на розсуд суду. Повноважний представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Покровської міської ради в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, від представника надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступного висновку. 01 березня 2019 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , Покровським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області за актовим записом № 32 зареєстровано шлюб, про що видано Свідоцтво про шлюб [NUMBER] Шлюб розірвано відповідно до рішення Орджонікідзевського міського суду від 26 лютого 2024 по справі 184/127/24. Сторони є батьками дитини: [PERSON] , [INFO] що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] ). Як вказує позивач, відповідач по справі - [PERSON] належним чином свої батьківські обов`язки не виконує, повністю ігнорує потреби неповнолітньої дитини, не утримує її та не спілкується в достатньому для нормального духовного розвитку дитини обсязі. Мати не забезпечує сину доступ до культурних цінностей, а також не цікавиться його підготовкою до самостійного життя, ігнорує потреби дитини, не забезпечує медичного догляду. Фактично, відповідач самоусунулася від виховання неповнолітньої доньки, внаслідок чого позивачем прийнято рішення про звернення до суду з позовом про позбавлення матері батьківських прав. Позивач також зазначає, що відповідач декілька разів покидала дитину без належного догляду на кілька днів. Позивач неодноразово намагався виправити ситуацію шляхом бесід з колишньою дружиною, проте усі спроби не призвели до позитивного результату. Як вбачається із висновку органу опіки та піклування Покровської міської ради Дніпропетровської області, затвердженого рішенням виконавчого комітету від 04.06.2024 № 463/06-53-24, малолітній [PERSON] , [INFO] проживає з дідусем, [PERSON] , де створено задовільні умови для проживання та виховання дитини, лікуванням дитини займається батько, [PERSON] . Орган опіки та піклування вказує, що дитина відвідувала КЗД № 22 до 24.02.2022, батько, [PERSON] завжди приділяв належну увагу вихованню та розвитку сина, цікавився його успіхами в садочку, прислухався до порад і рекомендацій вихователів, вчасно приводив до ЗДО та забирав додому, мати, [PERSON] не брала участі у вихованні дитини. Орган опіки та піклування дійшов висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] . Нормами Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.2 ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.2 ст.141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (ч.2 ст.157 СК України). Згідно ч.4 ст.155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, установленої законом. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. У відповідності до п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно із ст.165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. У відповідності до п.16 Постанови Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав", ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно із ст.3 "Конвенції про права дитини", прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 р. (набрала чинності для України 27 вересня 1991 р.), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Частина 2 статті 171 СК України визначає, що дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. На підставі викладеного, зважаючи на те, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками та ухиляється від виховання доньки, суд приходить до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO], отже вважає позов в частині позбавлення батьківських прав є обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення. Крім того, відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Статтею 180 Сімейного кодексу України, передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Декларація прав дитини (прийнята резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року) передбачає, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією від 21 грудня 1995 року) ратифікованої Постановою ВР №789-XII від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Проте, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь на утримання дитини аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання сина. На підставі викладеного, суд приходить до переконання про задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів.

Outcome: approved