Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні та Уряду Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилалась на те, що вона проживала у м. Рубіжне, Луганської області працюючи в ВАТ «Рубіжанський картонно-тарний комбінат», отримала двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . В квартирі самотужки зробила капітальний ремонт та в 2021 році приватизувала її в рівних частинах разом із сином. Вказана квартира була її єдиним житлом на яке вона могла розраховувати, куди були вкладені всі сили та фінанси. З початку повномасштабної збройної агресії Російської Федерації проти України 24.02.2022 року вимушена була покинути місто Рубіжне, виїхати спочатку до Львова а в подальшому до Королівства Нідерланди. В квартирі залишилося все нажите нею майно, єдине що вона змогла з собою узяти це сумка з одягом та документи. З відеозаписів в мережі Інтернет вона дізналася що багатоквартирний будинок де розташована її квартира пошкоджено на стільки, що виникають сумніви в можливості його відновлення. Всі квартири в будинку зламані та розграбовані. Результатом збройної агресії для позивачки стала втрата можливості користування та доступу до належного їй житла, підтримки та надії на повернення додому. До залишення окупованої РФ території, вона була повноцінним членом суспільства, мала власне житло, налагоджений побут, стійки соціальні відносини та коло спілкування. З початком агресії РФ проти України вона позбавлена можливості вести повноцінне життя. На теперішній час вона вимушена проживати в Нідерландах в гуртожитку з двома сторонніми людьми. Отримана позивачкою моральна шкода полягає в тривозі та страху за себе і близьких, постійному почутті занепокоєння яке не покидає її життя. Появі беззахисності перед непереборною силою, відчутті розчарування, тривалої невизначеності майбутнього, щоденний стрес через відсутність власної домівки та впевненості у завтрашньому дні. Умови в яких вона проживає на даний час не дають можливості налагодити звичний для неї спосіб життя. Втративши житло, можливість проживати на рідній землі, спілкуватися з близькими людьми вона відчуває безсилля та безпорадність. З урахуванням викладеного позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 50\~638,00 євро що в еквіваленті на день подання позову становить 2\~000\~000 грн. Позивач у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Представники відповідачів у судове засідання не з`явилися. Згідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав. Судом встановлено, що\~ [PERSON] є громадянкою України, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом серії [NUMBER] виданим Рубіжанським МВ УМВС України в Луганській області 23.04.1997. Згідно витягу про державну реєстрацію прав, [PERSON] належить на праві власності 1/2 частина квартири [ADDRESS] . Інша 1/2 частина даної квартири належить [PERSON] , який є сином позивачки. Відповідно до витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань 09.07.2022 року за заявою [PERSON] внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 438 КК України, про те, що [PERSON] повідомив про зруйнування його житла під час бойових дій на території України, що розташовано за адресою: [ADDRESS] . На даний час позивачка виїхала з території України та проживає в Королівстві Нідерланди в гуртожитку що розташований за адресою: Dokter van Deenweg 14, 8025 BE Zwolle Згідно приписів ч. 1 ст. 49 Закону України «Про міжнародне приватне право»\~- права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Частиною 1 ст.\~48\~Закону України\~«Про міжнародне\~приватне право» визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія. Згідно п. 8 ч. 2 ст.\~16\~ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Згідно із ч. 1 ст.\~2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1статті 4\~ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ч. 1ст.\~19\~ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України. Також відомим є те, що 24 лютого 2022 року Російська Федерація здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента\~України від\~24\~лютого 2022\~року №\~64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ, збройна агресія\~це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року (як початкова подія) та як її продовження військове вторгнення РФ до України 24 лютого 2022 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974. За приписами ч. 6 ст.\~5\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України»\~від 15.04.2014\~№ 1207-VII відшкодування\~матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на РФ як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди російською федерацією. РФ здійснивши збройну агресію відносно України, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Отже держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення їй шкоди. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією, Договір між Україною і російською федерацією про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. При цьому, оскільки вчинення РФ з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, Російська Федерація заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. Російська Федерація, вчинивши повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування. Аналогічну позицію щодо непоширення на РФ судового імунітету при розгляді справ щодо відшкодування шкоди, завданої збройною агресією російською федерацією проти України, викладено в постанові Верховного Суду від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, що згідно приписів ч. 4 ст.\~263\~ЦПК України має бути враховано при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 80\~ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно частини першої та четвертої\~статті 23 Цивільного кодексу України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ч. 1\~ст. 1167 Цивільного кодексу України). Внаслідок військової агресії РФ проти України, позивачка зазнала моральних і душевних страждань, пов`язаних з тривогою та страхом за себе і близьких, постійному почутті занепокоєння, появі беззахисності перед непереборною силою, відчутті розчарування, тривалої невизначеності майбутнього, щоденному стресу через відсутність власної домівки та впевненості у завтрашньому дні, втрату житла, можливості проживати на рідній землі, спілкуватися з близькими людьми. У пункті 82 рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» зазначено, що ст. 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу юридичного захисту для забезпечення дотримання суті конвенційних прав і свобод, у якій формі вони не закріплювались в національному правопорядку. Особа на практиці повинна мати можливість скористатись ефективним засобом захисту, тобто засобами, які б запобігли вчиненню порушень чи їх продовженню або забезпечили заявнику відповідне відшкодування. За таких обставин, суд вважає, що відсутність на національному рівні ефективного юридичного захисту для забезпечення дотримання суті конвенційних прав не може бути перешкодою у реалізації особою таких прав та свобод. Отже, враховуючи множинний та триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивача, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення моральної шкоди у виді одноразової суми, яка покриває порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно неї. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує практику ЄСПЛ, принципи розумності та справедливості, та вважає за необхідне стягнути на корить позивача 50\~638 євро, що в еквіваленті становить 2\~000 000 грн. моральної шкоди, розмір якої є співмірним з понесеними моральними стражданнями, враховуючи встановлені фактичні обставини справи. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.2 ч. 1\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір»,\~судовий збір\~підлягає стягненню\~з відповідача\~на користь\~держави.

Outcome: approved