Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом до [PERSON] про припинення сплати аліментів на користь відповідача на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , згідно рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 16 серпня 2018 року у справі №703/753/18, 2/703/844/18. В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що вони з відповідачем з 15 жовтня 2014 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області № 703/1286/18 від 19 липня 2018 року шлюб між ними розірвано. Перебуваючи у шлюбі, [INFO] , [PERSON] народила хлопчика, якого назвали [PERSON] . Не зважаючи на те, що дитина народилась через трохи більше місяця після укладення між сторонами шлюбу, [PERSON] повідомила позивачу, що він являється батьком дитини, оскільки вони мали відносини до часу реєстрації шлюбу. Зважаючи на те, що дитина була народжена в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, органом реєстрації актів цивільного стану позивач був записаний батьком дитини. Рішенням Смілянського міськрайонного суду від 16 серпня 2018 року у справі №703/753/18 (провадження №2/703/844/18) з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 27 березня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Постановою старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Смілі Черкаського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Шаблистої С.І. від 24 листопада 2021 року відкрито виконавче провадження [NUMBER] про примусове стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] . Водночас, вважаючи, що дитина [PERSON] , батьком якого був записаний позивач, не має з ним кровного споріднення, тобто не є його сином, позивач у травні 2023 року звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області із позовом про виключення запису про батьківство з актового запису про народження дитини. Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 28 грудня 2023 року, що набрало законної сили 30 січня 2024 року, виключено запис про [PERSON] , уродженця та жителя м. Сміла Черкаської області, як батька з актового запису про народження № 573 від 04 грудня 2014 року, складеного Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Смілі Черкаського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відносно [PERSON] , який народився [INFO] в м. Сміла Черкаської області. Підставою до ухвалення означеного судового рішення став висновок експерта № 2121-МТ судової молекулярно-генетичної експертизи КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» Департаменту охорони здоров`я, відповідно до якого відсутнє кровне споріднення між позивачем [PERSON] та дитиною [PERSON] . З огляду на означені фактичні обставини справи, [PERSON] у січні 2024 року відкликала із примусового виконання виконавчий документ про стягнення із позивача на свою користь аліментів на утримання малолітнього [PERSON] , що стягувались згідно рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області у справі №703/753/18. На підставі заяви [PERSON] . головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби у місті Смілі Черкаського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Дубовенком P.O. винесено постанову про повернення виконавчого документа від 11 січня 2024 року. На підставі викладених обставин, з огляду на те, що запис про батьківство позивача відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , виключено з актового запису про народження останнього, позивач просив суд припинити стягнення аліментів, розмір яких визначено рішенням Смілянського міськрайонного суду від 16 серпня 2018 року у справі №703/753/18 (провадження №2/703/844/18), а також стягнути з відповідача понесені ним судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1211,202 грн. та витрати за надання правничої допомоги в розмірі 1500 грн., а всього 2711,20 грн. Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 12 березня 2024 року постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Клопотань від учасників справи про проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін відповідно до частини 5 статті 279 ЦПК України не надходило. Відповідач у встановлений судом строк відзиву до суду подала, будь-яких клопотань чи заяв про неможливість подання відзиву у встановлений судом строк від відповідача не надходило. Частиною 8 статті 178 ЦПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. За відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішив розглянути справу за наявними матеріалами справи. Водночас, суд враховує, що з моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк, для подання всіма учасниками справи своїх доводів, заперечень, відзивів, доказів тощо. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву, зважаючи на те, що позивач не висловив своїх заперечень проти заочного розгляду справи, розгляд справи проведено в порядку заочного розгляду, передбаченого гл. 11 ЦПК України, про що судом постановлено ухвалу. Дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За частиною другою, третьою статті 12 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 жовтня 2014 року, який розірвано рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області № 703/1286/18 від 19 липня 2018 року, що підтверджується копією рішення суду (а.с.6). Під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі [PERSON] народила дитину - [PERSON] , [INFO] , батьками якого, відповідно до положень ст. 133 Сімейного кодексу України записано [PERSON] та [PERSON] . Згідно рішення Смілянського міськрайонного суду від 16 серпня 2018 року у справі №703/753/18 (провадження №2/703/844/18) з [PERSON] на користь [PERSON] вирішено стягувати аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 27 березня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 7-8). На підставі вказаного рішення видано виконавчий лист (а.с. 9). 24 листопада 2021 року постановою старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Смілі Черкаського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Шаблистої С.І. відкрито виконавче провадження [NUMBER] про примусове виконавчого листа № 703/753/18, 2/703/844, виданого Смілянським міськрайонним судом Черкаської області 26 березня 2019 року щодо стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 10). Відповідно до рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 28 грудня 2023 року, що набрало законної сили 30 січня 2024 року, виключено запис про [PERSON] , уродженця та жителя м. Сміла Черкаської області, як батька з актового запису про народження № 573 від 04 грудня 2014 року, складеного Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Смілі Черкаського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відносно [PERSON] , який народився [INFO] в м. Сміла Черкаської області (а.с. 13-14). Підставою до ухвалення означеного судового рішення став висновок експерта № 2121-МТ судової молекулярно-генетичної експертизи КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» Департаменту охорони здоров`я, відповідно до якого відсутнє кровне споріднення між позивачем [PERSON] та дитиною [PERSON] . Як вбачається з постанови головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Смілі Черкаського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Дубовенка P.O. від 11 січня 2024 року, виконавчий лист № 703/753/18, 2/703/844, виданий Смілянським міськрайонним судом Черкаської області 26 березня 2019 року щодо стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , повернуто стягувачу на підставі заяви останньої. Припинено чинність арешту майна та рахунків боржника, скасовано інші заходи примусового виконання рішення. Станом на 08 січня 2024 року заборгованість зі сплати аліментів відсутня (а.с.15). Так, позивач, з огляду на те, що відомості про нього як батька виключені з актового запису про народження дитини [PERSON] , оскільки він не є його біологічним батьком та між ними відсутнє кровне споріднення, вважає, що ефективним способом захисту його прав у конкретному випадку є припинення стягнення аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , що вирішено стягувати з нього рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 16 серпня 2018 року у справі №703/753/18, 2/703/844/18. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року в справі №477/1165/20, наслідком ухвалення судом рішення про виключення з актового запису про народження дитини відомостей про позивача як батька дитини є, зокрема, відсутність у позивача від самого початку існування спірних правовідносин обов`язку утримання дитини, адже за змістом положень статті 180 СК України обов`язок утримання дитини несуть лише її батьки. Згідно ж висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 04.09.2019 у справі №711/8561/16-ц. позовні вимоги про припинення стягнення аліментів у зв`язку з виключенням з актового запису про народження дитини відомостей про позивача як батька дитини с ефективним способом захисту порушеного права. Так, засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів визначає Сімейний кодекс України (далі - СК України). Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України). Частиною першою статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст. 133 СК України якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини. Відповідно до змісту статті 180 СК України зобов`язання утримувати дитину до досягнення нею повноліття мають саме батьки. Стаття 121 СК України містить загальні підстави виникнення прав та обов`язків матері, батька і дитини, за якими: права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. У відповідності до норм статті 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Згідно зі статтею 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини. Отже, за змістом зазначених норм права, походження дитини від певної особи визначається за фактом народження дитини від цієї особи в шлюбі або поза ним, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, документом закладу охорони здоров`я про народження дитини дружиною та свідоцтвом про народження дитини, виданим органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі актового запису про народження. Факт походження дитини від певної особи є підставою для виникнення у цієї особи обов`язків щодо виховання та утримання дитини, визначених розділом ІІІ Сімейного кодексу України у тому числі обов`язків щодо утримання дитини. За загальним змістом цих норм обов`язок утримання дитини батьком дитини виникає з підстав походження дитини саме від цього батька або на підставі акта про визнання особи батьком. Такого обов`язку у особи, яка не визнана батьком дитини не виникає. Виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини у зв`язку з тим, що ця особа не є біологічним батьком дитини, є обставиною, яка припиняє обов`язок утримання дитини з боку особи, яка була зазначена у свідоцтві про народження, як батько. Норми цивільного права поділяються на норми матеріального та норми процесуального права. За загальним поняттям нормами матеріального права є правові норми, які визначають права та обов`язки учасників суспільних правовідносин, правила їх суспільної поведінки та санкції за порушення цих приписів, а нормами процесуального права є правила про порядок реалізації норм матеріального права та вирішення судової справи (порядок розгляду справи в суді тощо). При цьому норми матеріального права можуть міститься у законодавчому акті, який за загальним своїм змістом є процесуальним законом і навпаки, норми процесуального права можуть міститься у законодавчому акті, який за своєю суттю є матеріальним законодавчим актом. Так, за правилами частини 4 статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. За своєю суттю зазначена норма права є нормою матеріального права, оскільки містить право особи на зміну правовідносин, визначених рішенням суду та умови і підстави такої зміни. Той факт, що вона міститься у процесуальному Законі суті цієї норми не змінює. Отже, за змістом цієї норми права, особа з якої за рішенням суду стягнуто періодичні платежі у випадку зміни будь-яких обставин, що впливають на її обов`язок щодо сплати таких платежів, у тому числі щодо припинення такого обов`язку. При цьому, зазначена норма не надає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому не можуть бути будь-які обставини, що з урахуванням інтересів першочергово дитини, змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів, зокрема й виключення з акту про народження дитини відомостей про походження дитини від певної особи. Вказаних висновків дійшов також Верховний Суд у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 511/219/18. Оскільки рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 28 грудня 2023 року у справі 703/2074/23, що набрало законної сили 30 січня 2024 року, виключено відомості про позивача як батька дитини з актового запису про народження дитини [PERSON] , [INFO] , суд дійшов висновку, що у позивача відсутній обов`язок зі сплати аліментів на малолітнього [PERSON] , [INFO] . На підставі наведеного, повно, всебічно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у цілому, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача щодо припинення стягнення з нього аліментів, є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. Вирішуючи вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, суд виходить з наступного. У відповідності до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивача задоволено в повному обсязі, відтак відповідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на корить позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір в сумі 1211 грн. 20 коп. за подачу позовної заяви. При вирішенні питання про відшкодування позивачу витрат на правничу допомогу суд приходить до таких висновків. Відповідно до частини першої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. У частині першій статті 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою Конституцією України можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000). Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права; вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абзаци третій, четвертий, п`ятий підпункту 3.1, абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009). Кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, визначених законом, держава забезпечує надання професійної правничої допомоги безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав та особи, яка надає правничу допомогу. Для надання професійної правничої допомоги діє адвокатура. Забезпечення права на захист від кримінального обвинувачення та представництво в суді здійснюються адвокатом, за винятком випадків, установлених законом. Витрати учасників судового процесу на професійну правничу допомогу відшкодовуються в порядку, визначеному законом (стаття 10 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року). Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). У відповідності до ч.3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України. Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Як передбачено ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до п.48 постанови Пленуму ВССУ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження розміру витрат, які поніс позивач на правничу допомогу суду надано: - попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс та очікує понести в зв`язку з розглядом справи (а.с.16); - договір про надання правничої допомоги б/н від 09 лютого 2024 року укладеного між позивачем [PERSON] та адвокатом Петренком О.В. (а.с. 17); - квитанції № 09/02/24-1 від 09 лютого 2024 року про оплату юридичних послуг в розмірі 1500 грн. (а.с. 17а). - акт виконаних робіт до договору про надання правничої допомоги від 09 лютого 2024 року (18); - детальний опис робіт, наданих адвокатом, та їх вартість (а.с.19); - копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №383 від 15 листопада 2010 року (а.с.20). Статтею 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» № 5076-VI від 05 липня 2012 року визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування витрат за надання правничої допомоги, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України»). У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються тільки витрати, які мають розумний розмір. Відтак, враховуючи критерії розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає, що витрати за надання правничої допомоги понесені позивачем підлягають відшкодуванню в розмірі 1500 грн. Саме така сума коштів, на думку суду, відповідає обсягу виконаних робіт адвокатом та на вказану суму в матеріалах справи наявне підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved