Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-17 00:00:00

У лютому 2024 року [PERSON] звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Друга дніпровська державна нотаріальна контора про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, визнання права власності за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська за [PERSON] визнано право власності на частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка, [PERSON] , а за [PERSON] визнано право власності на 3/4 частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлого батька, [PERSON] . Крім того, рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04.03.2014 року у справі № 175/6005/13-ц за [PERSON] визнано право власності на 3/8 частини домоволодіння та по 3/8 частині на дві земельні ділянки, що розташовані в [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , а також визнано право власності за [PERSON] на 1/8 частину домоволодіння та по 1/8 частині на дві земельні ділянки, що розташовані в [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на вказане вище спадкове майно. Із заявою про прийняття спадщини за заповітом після померлої [PERSON] до Другої дніпровської державної нотаріальної контори звернувся [PERSON] в якій зазначив, що інших спадкоємців крім нього, немає. Позивач зазначає, що у спадкодавця [PERSON] на момент її смерті спадкоємцем за законом була її непрацездатна дочка, [PERSON] , [INFO] , яка мала право на обов`язкову частку у спадщині, про що було добре відомо спадкоємцю за заповітом - [PERSON] . Отже, половина обов`язкової частки з всього майна, яка належала померлій [PERSON] , належить її непрацездатній дочці, [PERSON] , яка спадщину після померлої [PERSON] не прийняла та від обов`язкової частки у спадщині після померлої матері фактично відмовилася. Що стосується відповідача [PERSON] , то як спадкоємець за заповітом після померлої [PERSON] , він не подавав до нотаріальної контори заяви про вступ у спадщину за законом, а тому не має права на обов`язкову частку у спадщині, яка мала належати [PERSON] - непрацездатній дочці спадкодавця [PERSON] . Незважаючи на вказані вище обставини, державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори спадкоємцю за заповітом [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину на частину квартири [ADDRESS] та на 1/8 частину домоволодіння та по 1/8 частині на дві земельні ділянки, що розташовані в [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після померлої [PERSON] . Позивач зазначає, що з моменту смерті свого батька, [PERSON] , тобто з 06.10.2011 року він вступив у спадщину на все вищевказане нерухоме майно і добросовісно ним користується понад 12, 5 років, а отже набув право власності на це майно за набувальною давністю. Зважаючи на викладене вище, позивач просить: - визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю. 17.11.2021 року на ім`я [PERSON] на частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано в реєстрі № 3-1209 та визнати за [PERSON] право власності за набувальною давністю на частину квартири [ADDRESS] ; - визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю. 17.11.2021 року на ім`я [PERSON] на 1/8 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності за набувальною давністю на 1/8 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] ; - визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю. 17.11.2021 року на ім`я [PERSON] на 1/8 частину земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер: 1221411000:02:030:0182 за адресою: [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності за набувальною давністю на1/8 частину земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер: 1221411000:02:030:0182 я за адресою: [ADDRESS] ; - визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю. 17.11.2021 року на ім`я [PERSON] на 1/8 частину земельної ділянки площею 0,0355 га для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер: 1221411000:02:030:0183 за адресою: [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності за набувальною давністю на 1/8 частину земельної ділянки площею 0,0355 га для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер: 1221411000:02:030:0183 за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив задовольнити. Представник відповідача позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог вважаючи позов необґрунтованим. В поясненнях представник відповідача зазначив, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно, де єдиним спадкоємцем за заповітом є її онук, [PERSON] . Позивач не є спадкоємцем ні за законом, ні за заповітом після померлої [PERSON] , його права відповідачем не порушено. Заслухавши думку часників судового процесу, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2013 року та ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2013 року за [PERSON] визнано право власності на частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка, [PERSON] , а за [PERSON] визнано право власності на 3/4 частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлого батька, [PERSON] . Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04.03.2014 року у справі № 175/6005/13-ц за [PERSON] визнано право власності на 3/8 частини домоволодіння та дві земельні ділянки, що розташовані в [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , а також визнано право власності за [PERSON] на 1/8 частину домоволодіння та по 1/8 частині на дві земельні ділянки, що розташовані в [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 1/8 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] ; 1/8 частину земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та 1/8 частину земельної ділянки площею 0,0355 га для ведення особистого селянського господарства що розташовані в [ADDRESS] . Як убачається з матеріалів спадкової справи, спадкоємцем за заповітом до майна померлої [PERSON] є її онук, [PERSON] , інших спадкоємців судом не встановлено. [PERSON] спадщину після померлої [PERSON] прийняв та йому державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на: частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 1/8 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] ; 1/8 частину земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та 1/8 частину земельної ділянки площею 0,0355 га для ведення особистого селянського господарства що розташовані в [ADDRESS] . Позивач [PERSON] не є спадкоємцем за законом чи за заповітом до майна померлої [INFO] [PERSON] , права на спірне спадкове майно не набув. Відповідно до статті 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Нормами частини першої статті 316, частини першої статті 317 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом (частина друга статті 318 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, доказуванню підлягають, зокрема, такі обставини: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Згідно вимог частини другої статті 344 ЦК України, не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року в справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що «умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном». Позивач в поданому позові зазначає, що спадкоємцем за заповітом після померлої [PERSON] є відповідач- [PERSON] , який отримав свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, які іншими спадкоємцями, у разі їх наявності, не оспорюються. Разом з тим, позивач не надав до суду підтверджень того, що він добросовісно, відкрито, безперервно користується зазначеним майном протягом десяти років, до того ж за [PERSON] зареєстроване право власності на зазначене вище спірне майно. З огляду на правила розподілу тягаря доказування, саме на позивача покладено обов`язок з доведення факту наявності у нього права на оспорювання свідоцтв про право на спадщину на майно, яке належить спадкоємцю за заповітом та визнання права власності за набувальною давністю на це майно. Згідно постанов Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 924/925/17 та від 22 травня 2018 року в справі № 922/1574/17 зазначено, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. При цьому така особа має не визнавати або оспорювати це право позивача, і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження. Позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника, крім випадків, визначених частиною 3 статті 344 ЦК України. Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення судового рішення. Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Частиною першою статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено наявність правових підстав для визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, виданих державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори спадкоємцю за заповітом [PERSON] до майна померлої [PERSON] та визнання за ним права власності на вказане спадкове майно на підставі статті 344 ЦК України, так як встановлені під час розгляду обставини та надані позивачем докази вказують на відсутність необхідних складових, як то добросовісність користування майном, відкритість користування, яке має бути очевидним для усіх інших осіб, безперервність користування протягом 10 років та відсутність документів, які б свідчили про наявність у позивача прав на спірне майно та відсутність добросовісних власників на це майно. Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі вищевказаного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed