Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-26 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача, третьої особи, в якому просили визнати за [PERSON] та за [PERSON] право власності на 1/2 частку за кожним земельної ділянки з кадастровим номером 4810137200:04:014:0030, площею 0,0514 гектарів, що розташована в [ADDRESS] , призначену для обслуговування житлового будинку. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачі є сином та донькою [PERSON] , яка померла [INFO] та після смерті якої, у Першій миколаївській державній нотаріальній конторі відкрита спадкова справа №94/2022 до майна померлої, яке, згідно заповіту складеного померлою, складається по частці кожному із позивачів. До складу спадкового майна входить будинок з усіма господарськими будівлями та рлбутовими спорудами, що знахожяться в [ADDRESS] . Однак, при зверненні до ноткантори, для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частки спадкового майна, яке складається із земельної ділянки для обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд, яка розташована в [ADDRESS] , позивачам нотаріусом було відмовлено, у зв`язку з відсутністю підтвердження права власності на вказану земельну ділянку. Позивачі вказують, що [PERSON] була власником житлового будинку по [ADDRESS] відповідно до Договору дарування житлового будинку від 06.05.1999 року, укладеного між нею та її батьком [PERSON] . Однак, за життя [PERSON] не встигла переоформити земельну ділянку на якій розташований вищевказаний житловий будинок у приватну власність після смерті батька. Відтак, у позивачів виникла необхідність щодо захисту їх майнових прав та визнання за ними права приватної власності наземельну ділянку, при цьому враховуючи положення ст. 30ЗК України 1990 року. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.08.2023 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 31.08.2023 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 19.10.2023 року оголошено перерву у підготовчому судовому засіданні до 07.12.2023 року, витребувано: у Першої Миколаївської державної нотаріальної контори спадкову справу №94/2022 після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , у КП "Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації" інвентаризаційну справу на домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 08.11.2023 року на виконання вимог ухвали від 19.10.2023 року від Першої Миколаївської державної нотаріальної контори надійшла копія спадкової справи №94/2022. 29.11.2023 року від КП «ММБТІ» надійшла інвентаризаційна справа на домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 07.12.2023 рку закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Представник позивачів - адвокат Коренко Т.В. надала заяву про розгляд справи за відсутності позивачів та їх представника, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] надала заяву про розгляд справи за відсутності представника Миколаївської міської ради, просила винести рішення по справі відповідно до чинного законодавства. Представник третьої особи до судового засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін, що відповідає приписам ст.223 ЦПК України. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , [PERSON] є сином [PERSON] , яка змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » в зв`язку з укладенням шлюбу з [PERSON] [INFO] . Також згідно свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , [PERSON] є донькою [PERSON] . Згідно договору дарування житлового будинку від 06.05.1999 року, посвідченого державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори Георгієвою О.Г., зареєстрованим у реєстрі за № 1331, [PERSON] у дар від [PERSON] житловий будинок з усіма господарськими будівлями та побутовими спорудами, що знаходяться в [ADDRESS] . Відповідно до укладеного договору вказаний житловий будинок належить дарителю гр. [PERSON] на підставі Договору про надання в безсрочне користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідченого Першою миколаївською державною нотаріальною конторою 13.06.1959 року по р.№3-2608, зареєстрованого в ММБТІ 28.08.1981 року за №8744. Згідно державного акту на право приватної власності на землю Серія IІMK №023938, [PERSON] на підставі рішення виконкому Миколаївської міської ради народних депутатів від 23.01.1998 р. за №34, передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0517 га для обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд за адресою: [ADDRESS] . Вказаній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 4810137200:04:014:0030. Разом з тим, згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку станом на 17.08.2023 року земельна ділянка з кадастровим номером 4810137200:04:014:0030 належить на праві власності [PERSON] , який помер [INFO] (свідоцтво про смерть Серія [NUMBER] ). Таким чином судом встановлено, що на час укладання договору дарування житлового будинку присадибна земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , попереднім власником була приватизована та перебувала у власності відчужувача за договором. При укладанні договору дарування житлового будинку питання про відчуження [PERSON] присадибної земельної ділянки не вирішувалось. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] . Згідно заповіту, складеного [PERSON] 06.05.1999 року, посвідченого державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори Георгієвою О.Г., зареєстрованого у реєстрі за № 1-1331, все належне їй майно, в тому числі і житловий будинок з усіма господарськими будівлями та побутовими спорудами, що знаходяться в [ADDRESS] , заповідано в рівних частках [PERSON] та [PERSON] . Згідно постанов державного нотаріуса Першої миколаївської державної нотаріальної контори Ткаченко Ю., від 27.07.2023 року, [PERSON] та [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва на право на спадщину за заповітом на 1/2 частку спадкового майна, яке складається із земельної ділянки для обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд, яка розташована в [ADDRESS] , в зв`язку з відсутністю документів, підтверджуючих право власності спадкодавця на дану земельну ділянку. Відповідно до ч. 1 ст.\~316\~ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1, 2 ст.\~328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст.377\~ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених\~Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта. Відповідно до ст.\~120\~ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті. Таким чином, виходячи із положень ст. 377 ЦК України, ст.\~120\~ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на цій земельній ділянці об`єкти. Відповідно до ч. 1 ст.\~181\~ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Цивільне законодавство виокремлює «складові частини» та «складні речі». так згідно ч.1, 2 ст.\~187\~ЦК України складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення. При переході права на річ її складові частини не підлягають відокремленню. Відповідно до ч.1, 2 ст.\~188\~ЦК України якщо кілька речей утворюють єдине ціле, що дає змогу використовувати його за призначенням, вони вважаються однією річчю (складна річ). Правочин, вчинений щодо складної речі, поширюється на всі її складові частини, якщо інше не встановлено договором. Так як будівельні споруди, до яких відноситься житловий будинок, тісно пов`язаний із земельною ділянкою, на якій він розташований, тому можна стверджувати, що житловий будинок, будівля або споруда не можуть бути відокремлені від земельної ділянки без їх пошкодження або істотного знецінення. Фізично земельна ділянка і будинок (будівля, споруда) ідентифікуються як окремі речі, які в сукупності є однією річчю. Адже будинок неможливо використовувати без земельної ділянки, і навпаки земельна ділянка втрачає своє функціональне призначення при зміні (знищенні) того чи іншого об`єкта нерухомості, розміщеного на ній. Виходячи з вищевикладеного, до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Зазначені вище правові норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Відповідно до ч. 1 ст.\~381\~ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. «е» статті 141 Земельного кодексу України, підставами для припинення права користування земельної ділянки є набуття іншою особою права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. У своїй Постанові від 16.06.2020 року у справі №689/26/17 Велика Палата Верховного Суду вказала наступне. Стаття 120\~ЗК України (в редакції 2002 року), визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці. Так, частина перша статті 120\~ЗК України (у відповідній редакції) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної дол. земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної дол. земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При застосуванні положень статті 120\~ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125\~ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі N 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі N 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі N 6-253цс16 та інших, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від них. Наведений підхід підтверджується також і ретроспективним аналізом норм законодавства щодо переходу прав на земельну ділянку у випадку відчуження права власності на нерухоме майно. Радянське законодавство оперувало терміном "основні фонди". Термін "нерухомість" і класифікація майна на нерухоме та рухоме були відображені в Основах цивільного законодавства Союзу РСР і республік від 31 березня 1991 року (введених в дію з 1 січня 1992 року). Так, відповідно до частини другої статті 4 цих Основ майно поділяється на нерухоме та рухоме; до нерухомого майна належать земельні ділянки і "все, що міцно з ними зв`язано", як-от: будівлі, споруди тощо, а до рухомого належить майно, переміщення якого можливе без неспіврозмірної шкоди його призначенню. Стаття 30\~Земельного кодексу\~Української РСР (далі - ЗК УРСР) (1991 року) в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду. Стаття 120\~ЗК України (у чинній редакції), стаття 377\~ЦК України (у чинній редакції) також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно. Щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанови від 4 грудня 2018 року у справі N 910/18560/16 (пункт 8.17), від 5 грудня 2018 року у справі N 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі N 263/6022/16-ц (пункт 42)). Зокрема, відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-2цс15, яка містить аналіз змісту норм статті 120 ЗК України, у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень, щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів, щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Тобто, у випадку переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає у набувача одночасно із виникненням права на зведені на ній об`єкти. Така позиція Верховного Суду України дає підстави стверджувати, що право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає з моменту державної реєстрації його права власності на будинок (будівлю, споруду) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки саме з цього моменту в силу частини 2 статті 331 ЦК України та статті 3 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» особа стає власником такої нерухомості; в разі застосування статті 120 ЗК України відсутність державної реєстрації права власності на земельну ділянку не впливає на виникнення у набувача нерухомості права власності на таку земельну ділянку. Отже, при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право попереднього власника або користувача припиняється автоматично, в силу закону, без оформлення припинення права будь-якими актами та документами, ця норма є імперативною, відступ від неї на підставі договору не допускається. Крім того, згідно вищенаведених правових норм, в усіх випадках переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає в набувача одночасно із виникненням права на розташовані на ній об`єкти. Нормою ст.16\~ЦК України в якості одного із способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено визнання права. Аналогічні положення містить норма ст.152\~ЗК України (в редакції 2001 року). Відповідно до норми ст.27\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості. На час набуття позивачами права на спадщину, перехід права власності на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній жилий будинок, будівлю або споруду урегульовано нормами ст.ст.377, 381, 1225\~ЦК України (редакції 2003 року) та ст.ст.120, 125\~ЗК України (в редакції 2001 року). Зазначені норми, в першу чергу ст.120\~ЗК України (в редакції 2001 року), закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За вказаною нормою земельного законодавства визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень ст.120 ЗК України\~(в редакції 2001 року) у поєднанні з нормою ст.125\~ЗК України (в редакції 2001 року) слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.120\~ЗК України (в редакції 2001 року), особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою володів попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на право власності всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній. Наведена правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 20 березня 2019 року по справі №514/1571/14-ц, від 18 грудня 2019 року по справі №263/6022/16-ц, від 16 червня 2020 року по справі №689/26/17, а також правовими висновками, викладеним у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року по справі №464/1663/18, від 23 вересня 2020 року по справі №1519/2-572/11, від 23 вересня 2020 року по справі №369/10454/16-ц, від 23 вересня 2020 року по справі №127/13276/17, від 01 жовтня 2020 року по справі №752/7311/13-ц, від 05 жовтня 2020 року по справі №158/1717/18, від 07 жовтня 2020 року по справі №490/8388/17, від 07 жовтня 2020 року по справі №520/341/16-ц, від 20 жовтня 2020 року по справі №608/1713/17. За змістом норм ст.328 ЦК України, ст.ст.2, 27\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року по справі №911/3594/17, а також у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року по справі №925/1121/17, від 17 квітня 2019 року по справі №916/675/15, від 24 січня 2020 року по справі №910/10987/18, від 31 травня 2021 року по справі №419/583/19, від 26 травня 2021 року по справі №200/14707/17, від 20 серпня 2021 року по справі №751/1710/17. Приймаючи до уваги, що чинна на момент отриання в дар матір`ю позивачів житлового будинку (домоволодіння) за адресою:. [ADDRESS] , норма в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, тобто фактично за своїм змістом, предметом регулювання та правовими наслідками є аналогічною із чинною нині нормою ст.120\~ЗК України (в редакції 2001 року) та ст.377\~ЦК України (редакції 2003 року), суд вважає, що наведений вище правовий висновок щодо єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній об`єкта нерухомості є справедливим і для правовідносин, які виникли свого часу між матір`ю позивачів [PERSON] та дарувальником означеного домоволодіння і власника спірної земельної ділянки внаслідок укладення договору дарування будинку. Таким чином, цілком логічним є висновок, що разом із правом власності на домоволодіння до матері позивачів на підставі договору дарування будинку перейшло і право власності на земельну ділянку, на якій розташоване таке домоволодіння, в межах та на умовах, на яких ця спірна земельна ділянка належала дарувальнику домоволодіння. Останнє, в свою чергу, дає суду підстави для висновку, що право власності на спірну земельну ділянку набули і позивачі в порядку спадкування за заповітом отриманого в дар їх матір`ю домоволодіння. Разом з тим, та обставина, що за матір`ю позивачів на момент її смерті не було здійснено державної реєстрації прав власності на спірну земельну ділянку, не є підставою для хибності наведених висновків суду, оскільки відповідно до норми ст.2\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто державна реєстрація не є способом набуття права власності, вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав. В той же час, судом встановлено набуття права власності на спірну земельну ділянку на підставі прямих норм законодавства, чинного як на момент виникнення спірних правовідносин, так і законодавства, чинного на теперішній час. Аналогічні правові висновки містяться в постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року по справі №363/4852/17. За таких обставин позовні вимоги про визнання за позивачами права власності по 1/2 частки на спірну земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом є обґрунтованими, доведеними, а отже підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, враховуючи результат розгляду справи, а також те, що ситуація з неможливості оформлення позивачами в позасудовому порядку виникла не з вини відповідача по справі, суд на підставі ст.ст.133, 141\~ЦПК України приходить до висновку, що понесені позивачем по справі судові витрати відшкодуванню їм не підлягають. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного та

Outcome: approved