Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-19 00:00:00

У травні 2024 із спільною заявою подружжя звернулися [PERSON] та [PERSON] , які просили розірвати між ними шлюб. Заявниця [PERSON] також просила залишити їй шлюбне прізвище « [PERSON] ». Мотивували заявлені вимоги тим, що 09.01.2019 року сторони зареєстрували шлюб у Вінницькому районному відділі ДРАЦС ГТУЮ у Вінницькій області, свідоцтво [NUMBER] . В період шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . На теперішній час шлюб між подружжям припинено та існує формально, що й стало підставою звернення до суду. Ухвалою суду від 21.05.2024 заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Заявники у судове засідання не з`явилися, суду надали заяви у яких просили розгляд справи здійснити у їх відсутність, заявлені вимоги підтримали та просили розірвати шлюб. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 09.01.2019 року зареєстрували шлюб у Вінницькому районному відділі ДРАЦС ГТУЮ у Вінницькій області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 3). У період шлюбу у заявників народився син [PERSON] , [INFO] . Заявники уклали договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, у якому погодили порядок здійснення батьківських прав та обов`язків. Відповідно до положень ст. 315 ЦПК України юридичні факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, встановлюють у судовому порядку, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Порядок судочинства у справах про встановлення юридичних фактів врегульовано статтями 315-319 ЦПК. Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду за таких умов: 1) факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій; 2) для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення; 3) встановлення факту не має бути пов`язано з наступним вирішенням спору про право, підвідомчого суду; 4) заявник не має іншої можливості одержати чи поновити документи, які посвідчують факт, що має юридичні наслідки. Наявність спору про право, не підвідомчого судам, не є перешкодою для судового встановлення юридичного факту. Чинним законодавством не передбачений інший позасудовий порядок встановлення юридичних фактів. Як вбачається із ч. 3ст. 293 ЦПК України, справи про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей, розглядаються в порядку окремого провадження. В силуст. 112 Сімейного Кодексу України, шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 109 Сімейного кодексу України подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, розірвання шлюбу судом за спільною заявою подружжя, яке має дітей (ст.109 СК), провадиться в окремому провадженні у випадку, якщо існує взаємна згода подружжя щодо розірвання шлюбу. При розгляді справи суд встановлює, чи відповідає заява про розірвання шлюбу дійсній волі дружини та чоловіка, та чи не будуть після розірвання шлюбу порушені їх особисті та майнові права, а також права їх дітей. Відповідно до ст. 109 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Виходячи з того, що збереження сім`ї і подальше спільне проживання подружжя є неможливим, заявники спільного господарства не ведуть, не підтримують подружніх відносин, а продовження шлюбу буде суперечити їх інтересам, суд приходить до висновку, що вимоги підлягають задоволенню. Судові витрати у відповідності з вимогами ч. 7 ст. 294 ЦПК України слід віднести за рахунок заявників.

Outcome: approved