Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що 10.07.2008 між ним та [PERSON] зареєстровано шлюб. Від шлюбу у подружжя [INFO] народилась донька [PERSON] . Мати дитини, [PERSON] не приймає участі у вихованні та утриманні доньки. Відповідачка з жовтня 2021 року проживає окремо від сім`ї, за адресою: [ADDRESS] (останнє відоме місце проживання). Разом з тим, позивач зазначає, що з моменту фактичного припинення шлюбних відносин з дружиною, він взяв на себе всі батьківські зобов`язання, самостійно виховує та утримує малолітню доньку, яка залишилась проживати разом з ним, за адресою: [ADDRESS] . Пройшло майже три роки з того часу, як мати, [PERSON] перестала приймати будь-яку участь у житті та вихованні доньки, не турбується про неї, не цікавиться її станом здоров`я, матеріальну допомогу не надає. Відповідачка ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, не піклується про її стан здоров`я, фізичний та духовний розвиток, не спілкується з дитиною взагалі. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просить суд: позбавити батьківських прав відповідача відносно малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] та стягнути аліменти на утримання доньки в розмірі 1/4 частину з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 24.05.2024 і до досягнення дитиною повноліття. Позивач у судове засідання не з`явився. Представник позивача - адвокат Ботвінко О.А. надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце судового розгляду була повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутності та за наявними доказами в матеріалах справи, не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Представник третьої особи служби у справах дітей виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Сімейним кодексом України та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989. Судом встановлено та свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , актовий запис №1109 (а.с. 16) підтверджено, що батьками неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , є позивач та відповідач. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис №229 (а.с.15) сторони зареєстровали шлюб. Малолітня [PERSON] , [INFO] проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] (а.с.26). Також встановлено, що позивач повністю займається вихованням дитини та її утриманням. Відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, не зустрічається та не спілкується з дитиною, не піклується про її духовний і фізичний розвиток, не цікавиться життям та здоров`ям дитини (а.с. 24, 25). Згідно з висновком виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, як органу опіки та піклування від 07.06.2024 №8/33-2120 (а.с. 38,39) вбачається, що виконком вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , оскільки відповідачка самоусунулась від виконання батьківських обов`язків. Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року) (надалі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також на положення ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Так, статтею 23 Конвенції про права дитини, встановлено, що дитина має вести повноцінне і достойне життя в умовах, які забезпечують її гідність, сприяють почуттю впевненості в собі і полегшують її активну участь у житті суспільства. У силу ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до п. 2 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Як вбачається з роз`яснень, викладених в п. 16 постанови Пленуму ВСУ від 30.03.2007р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Статтею 9 Конвенції про права дитини передбачено, що дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таким чином, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд вважає, що винна поведінка матері щодо свідомого самоухилення від виконання батьківських обов`язків знайшла своє підтвердження в матеріалах справи. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є доцільним, оскільки відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не приймає участі у вихованні дитини, утриманні та її здоровому розвитку, а тому позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Згідно з ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За приписами статті 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Згідно з ч. 1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частиною другою ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. На підставі вищевикладеного та приймаючи до уваги те, що доказів про наявність на утриманні відповідача інших неповнолітніх осіб та непрацездатних батьків не встановлено, суд вважає за необхідне визначити розмір аліментів у розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку (доходу) до досягнення дитиною повноліття, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, оскільки саме такий розмір призначених аліментів буде виправданий дійсними потребами, обумовлений фактичними обставинами справи та сприятиме меті зобов`язання щодо утримання. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Верховною Радою України №789-ХІІ від 27.02.1991 проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню прав дітей. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що обставини, якими обґрунтовані заявлені вимоги є обґрунтованими та доведеними, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати по справі. Враховуючи викладене, слід стягнути з відповідача на користь позивача понесені та документально підтверджені позивачем судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved