Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-18 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог вказувала, що вказану квартиру вона отримала в 2000 році від СГВК ім. Димитрова, де працювала, і в тому ж році вона сплатила вартість квартири в сумі 1800 грн. Тому вважала, що є власницею квартири і в подальшому володіла нею та користувалася, витрачала кошти по її утриманню. На тепер СГВК ім. Димитрова припинило своє існування, але вона з`ясувала, що право власності на квартиру за нею не зареєстровано. Посилаючись на те, що між нею та СГВК ім. Димтрова було узгоджено та домовлено всі основні умови продажу майна і вона отримала її після сплати вартості, тому вважала, що таким чином між ними був фактично укладений договір купівлі-продажу, але на тепер сільгосппідприємства не існує і укласти договір відповідно до вимог діючого законодавства не виявляється за можливе, тому просила позов задовольнити, визнавши за нею право власності на квартиру. В судове засідання сторони не з`явилися, про його час та місце були повідомлені належним чином. Позивачка надала заяву з проханням розглянути справу за її відсутності, а позов задовольнити. Представник відповідача надав заяву також з проханням розглядати справу без його участі, в якій вказав про визнання позову і можливість його задоволення. Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Позивачка проживає постійно з 2000 року в [ADDRESS] (раніше територія Грейгівської сільської ради Жовтневого району). Відповідно до виписки з погосподарської книги за вих. № 117 від 26 лютого 2024 року Грейгівського страростинського округу Воскресенської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області вказана квартира в одноповерховому будинку гуртожитного типу рахується за [PERSON] . Згідно з наданою позивачкою копією накладної № 1170 від 26 вересня 2000 року вона сплатила СГВК ім. Димитрова 1800 грн за квартиру [ADDRESS] . В той же час, письмово договору купівлі-продажу не було оформлено і квартира не зареєстрована за нею на праві власності у відповідному державному органі. \~ \~ \~ \~В теперішній час вона вирішила зареєструвати її належним чином, однак всіх необхідних документів, в тому числі і договору купівлі-продажу немає. Відповідно до ст. 224 ЦК України 1963 року, який діяв на час набуття нею квартири, за договором купівлі-продажу житлового будинку (квартири) продавець зобов`язаний передати майно у власність покупця, а останній зобов`язаний прийняти майно та сплатити за нього обумовлену грошову суму. Право власності на майно, придбане за таким договором настає відповідно до ст. 128 того ж кодексу з часу передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. З досліджених доказів судом встановлено, що між [PERSON] та СГВК ім. Димитрова відбулася домовленість про купівлю-продаж квартири [ADDRESS] ). На підтвердження цієї угоди між сторонами є вказана накладна, яка підтверджує оплату вартості квартири. Таким чином, згідно із наданими позивачкою документами вона сплатила власнику - СГВК ім. Димитрова вартість квартири і отримала її у користування та володіння, тобто є всі ознаки того, що між ними був укладений договір купівлі-продажу. В той же час, письмового та нотаріального оформлення договору купівлі-продажу нерухомого майна не відбулося. Відсутність цього не дає можливості [PERSON] зареєструвати своє право власності на квартиру та належним чином володіти та користуватися нею. Статтею 227 ЦК України 1963 року, який був чинним на час укладення договору, передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладається в письмовій формі та підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, якщо хоча б одна із сторін є громадянином. Недотримання даної вимоги тягне за собою до недійсності договору (ч. 1 ст. 47 ЦК України). Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що такий договір підлягає реєстрації у відповідному виконкомі органу місцевого самоврядування (або ж в МБТІ відносно міст та селищ міського типу). Однак сама по собі відсутність такої технічної реєстрації не впливала на момент виникнення права власності на дійсність договору за вимогами ЦК України 1963 року. Згідно з частиною 2 статті 47 ЦК України 1963 року суд може на вимогу однієї із сторін договору визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від нотаріального посвідчення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього. Відповідно до матеріалів справи та змісту вказаних вище доказів вбачається, що [PERSON] та СВГК ім. Димитрова сторони узгодили всі суттєві умови угоди, в тому числі й ціну, а потім виконали зобов`язання за нею, тому суд вбачає достатньо підстав для визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання за позивачкою права власності на неї. Враховуючи, що іншим способом, окрім судового порядку, вона не може захистити своє спадкове майнове право воно підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на нерухомість. На підставі викладеного,

Outcome: approved