Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-25 00:00:00

Адвокат Ільченко І.В., яка діє в інтересах [PERSON] , звернулась з позовом до Акціонерного Товариства «Перший Український міжнародний банк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, в обґрунтування чого зазначила таке. 05.03.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою\~Н.С. вчинено виконавчий напис № 5234 про стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного Товариства «Перший Український міжнародний банк» заборгованості в розмірі 15\~980,06 гривень. На підставі заяви Акціонерного Товариства «Перший Український міжнародний банк» про примусове виконання виконавчого напису постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Вольф (Павелків) Т.Л. від 29.03.2019 відкрито виконавче провадження ВП № 58753475. Однак, позивач вважає виконавчий напис № 5234 від 05.03.2019, вчинений приватним нотаріусом Хара Н.С., незаконним, тому просить визнати його таким, що не підлягає виконанню. 27 травня 2024 року за заявою представника позивача до подання позову судом вжито заходи забезпечення позову шляхом зупинення стягнення за виконавчим написом № 5234 від 05.03.2019, вчиненим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С., про стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного Товариства «Перший Український міжнародний банк» заборгованості в розмірі 15 980,06 гривень. Ухвалою Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 04.06.2024 справу прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, в наданій суду заяві просила розглянути справу за її відсутності. Третя особа в судове засідання не з`явилась, заяв з повідомленням причин неявки або з проханням відкласти розгляд справи, а також пояснень щодо позову не надала. Представник Акціонерного\~Товариства «Перший\~Український міжнародний\~банк» у судове засідання не з`явився, в поданій заяві визнав позовні вимоги та просив розглянути справу за відсутності представника. З огляду на визнання позову просив стягнути з АТ «ПУМБ» 50% від суми судового збору, сплаченого позивачем за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, з`ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 05.03.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. вчинено виконавчий напис № 5234 про стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного Товариства «Перший Український міжнародний банк» заборгованості в розмірі 15 980,06 гривень. (а.с. 16). На підставі заяви Акціонерного Товариства «Перший Український міжнародний банк» про примусове виконання виконавчого напису постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Вольф (Павелків) Т.Л. від 29.03.2019 відкрито виконавче провадження ВП № 58753475 (а.с. 18-19). Відповідно до ч. 1 ст.\~15,\~ст.ст.\~16,\~18\~ЦК\~України кожна особа має право на судовий захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорення. Нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності (ч. 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат»). Статтею 50\~Закону\~України\~«Про\~нотаріат» визначено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Відповідно до ст.\~87\~Закону\~України\~«Про\~нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року (ст. 88 Закону України «Про нотаріат»). За правилами пунктів 3.1., 3.2. та 3.4. глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року; безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172 (надалі Перелік); строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку (п. 3.5. глави 16 розділу ІІ вказаного Порядку вчинення нотаріальних дій). При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України\~«Про\~нотаріат» та в Порядку вчинення нотаріальних дій. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Разом з тим нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак, характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів. Оцінюючи правильність дій приватного нотаріуса Хари Н.С. та достатність і належність поданих останньому для вчинення виконавчого напису № 5234 документів, суд розглядає справу за наявними в ній доказами та звертає увагу на таке. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 (справа №826/20084/14) визнано незаконною та не чинною з моменту прийняття Постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту, відповідно до якого для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Виходячи із рішення КААС, оригінал кредитного договору та виписка з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості не входять до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів та не можуть підтвердити безспірність заборгованості позивача перед відповідачем. Відповідно до пункту 1 Переліку (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису) «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису за договорами про сплату грошових сум нотаріусу подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Судом встановлено, що договір про споживчий кредит № 26254028930236 від 18.04.2014 укладено між [PERSON] та іншою, ніж відповідач, юридичною особою АТ БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ. До того ж, договір не посвідчено нотаріально. Відповідно до змісту виконавчого напису № 5234 від 05.03.2019 його вчинено саме на підставі вказаного договору про споживчий кредит № 26254028930236 від 18.04.2014 та договорів про відступлення права вимоги, кінцевим набувачем за якими є АТ «ПУМБ». Тобто, на підтвердження своїх вимог про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором відповідач АТ\~«ПУМБ» подав приватному нотаріусу простий письмовий договір. Виходячи із рішення КААС, вказаний документ не входить до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Однак, приватний нотаріус Хара Н.С., не взявши до уваги вимоги щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника, вчинила виконавчий напис. Також, судячи з матеріалів справи, нотаріусом вчинено виконавчий напис без перевірки отримання боржником вимоги про усунення порушень кредитного договору та і взагалі направлення [PERSON] такої вимоги. Адже доказів на підтвердження таких обставин АТ «ПУМБ» не надало. Разом з тим, неотримання боржником вимоги про усунення порушень за кредитним договором об`єктивно позбавляє його можливості бути вчасно поінформованим про наявність заборгованості та можливості надати свої заперечення щодо неї або оспорити вимоги кредитора. Якщо боржник не має можливості подати нотаріусу заперечення щодо вчинення виконавчого напису або висловити свою незгоду з письмовою вимогою про сплату боргу чи повідомити про наявність спору між ним та відповідачем щодо суми заборгованості, це об`єктивно виключає можливість вчинення виконавчого напису. А письмова вимога про усунення порушень вважається надісланою боржнику, якщо є відмітка на письмовому повідомленні про його отримання. Підсумовуючи все вищезазначене, суд доходить висновку, що спірний виконавчий напис вчинено нотаріусом з порушеннями вимог закону, оскільки приватний нотаріус Хара Н.С. на підтвердження безспірності вимог відповідача прийняла документ, який не передбачений Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Саме така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21.09.2021 по справі № 910/10374/17. Судом встановлено, що стороною позивача до винесення рішення по суті заявлені до стягнення з відповідача витрати на правову допомогу та подано докази розміру понесених судових витрат на правничу допомогу. Так, з матеріалів справи виходить, що правову допомогу [PERSON] відповідно до ордеру на надання правничої (правової) допомоги, виданого на підставі договору № 35 від 23.05.2024, здійснювала адвокат Ільченко Ірина Валентинівна. Представництво та захист прав і законних інтересів клієнта, надання йому необхідної правової допомоги здійснювалось за винагороду в розмірі, встановленому по узгодженню сторін (а.с. 25). Згідно з квитанцією [PERSON] здійснено оплату послуг адвокату Ільченко І.В. на суму 8\~300,00 грн. (а.с. 24). Акт виконаних робіт від 03.06.2024 до договору № 35 про надання юридичних послуг від 23.05.2024 свідчить, що адвокатом надано відповідні юридичні послуги (а.с. 23). Одночасно суд наголошує, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2, частина 6 статті 137 ЦПК України). Зі змісту спеціальних норм ЦПК України, які регулюють відносини зі сплати витрат на правничу допомогу виходить, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, тоді як обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що сума заявлених до відшкодування судових витрат на правничу допомогу є обґрунтованою, а саме, із наданих заявником документів на підтвердження понесених судових витрат на правову допомогу можливо встановити та визначити, що витрати, які поніс та має понести позивач у зв`язку із розглядом даної справи та які підлягають відшкодуванню, складають 8 300,00 грн. З огляду на задоволення позовних вимог [PERSON] , вказані витрати необхідно стягнути з відповідача АТ «ПУМБ». Вирішуючи питання щодо розподілу інших судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Проте, положеннями статті 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу судових витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду. За змістом ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма викладена і в ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Таким чином, якщо відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, то в судовому рішенні повинно бути вирішено питання про повернення позивачу з державного бюджету половини сплаченого ним судового збору при поданні позовної заяви, а інша половина судового збору покладається на відповідача. На підставі викладеного, оскільки до початку розгляду справи по суті відповідач надав заяву про визнання позову, а позивачем сплачений судовий збір у розмірі 1\~211,20 грн. (за позовну заяву) та 605,60 грн. (за заяву про забезпечення позову), суд дійшов висновку про наявність підстав для повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви та заяви про забезпечення позову та стягнення з відповідача на користь позивача інших 50 відсотків судового збору.

Outcome: approved