Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-13 00:00:00

18 квітня 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Обгрунтовано позов тим, що позивач з 02 квітня 2024 року є власником квартири [ADDRESS] . Вказану квартиру позивач, [PERSON] та [PERSON] придбали у відповідача. За умовами договору купівлі-продажу даної квартири продавець зобов`язався знятися з реєстраційного обліку до 09 квітня 2024 року, однак і на даний час відповідач зареєстрований у вказаному житловому приміщенні, а тому позивач звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 квітня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. Відповідач відзив на позов не подав. У судове засідання позивач не з`явилася, її представник подав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, зазначивши, що позовні вимоги підтримує. Відповідач у\~судове засідання не з`явився, з використанням засобів електронного зв`язку подав заяву про розгляд справи за його відсутності, вказавши, що позов визнає. Треті особи [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, з використанням засобів поштового звязку подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, просили позов задовольнити. На підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 02 квітня 2024 року (а.с. 10-12) та копіями витягів з Державного реєстру речових прав від 02 квітня 2024 року (а.с. 13, 14, 15, 16, 17, 18). Так, 02 квітня 2024 року між [PERSON] (продавець), від імені якого діє [PERSON] (представник продавця), та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (покупці) було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . У пункті 4.17 договору сторони домовилися, зокрема, про те, що продавець буде знятий з реєстраційного обліку до 09 квітня 2024 року. З копії довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради про склад зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб слідує, що відповідач станом на 15 квітня 2024 року зареєстрований у вказаній квартирі (а.с. 9). Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 Цивільного кодексу України). Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із\~частинами першою,\~другою статті\~321\~Цивільного кодексу\~України право\~власності є\~непорушним.\~Ніхто не\~може бути\~протиправно позбавлений\~цього права\~чи обмежений\~у його\~здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. За положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього. Пунктом 1 частини другої статті 49 ЦПК України передбачено, що відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно із частиною шостою статті 263 ЦПК України якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи викладене, визнання відповідачем позову, а також те, що припинення права власності на житло у колишнього власника тягне за собою втрату ним і права користування житлом, а тому суд знаходить підстави для задоволення позову. Також, за положеннями частини першої статті 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Частиною третьою статті 7 Закону України «Про судовий збір» визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи, що заява відповідача про визнання позову подана до початку розгляду справи по суті, суд на підставі вимог частини першої статті 141 та частини першої статті 142 ЦПК України приходить до висновку, що позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, а іншу частину витрат позивача по сплаті судового збору у розмірі 50 відсотків необхідно покласти на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved