Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-18 00:00:00

В провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов обґрунтовано тим, що рішенням Дзержинської районної у місті ради від 21.12.2011 року №636 було передано секцію №15, що складається з чотирьох кімнат загальною площею 92,9 кв. м., жилою площею 64,1 кв. м., гуртожитку в будинку [ADDRESS] в приватну спільну часткову власність (у рівних частках по 1/4), [PERSON] , його колишній дружині - [PERSON] , та їх дітям - [PERSON] і [PERSON] . Відповідач, [PERSON] , вже 2 роки не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих речей її в квартирі немає і взагалі квартирою вона не цікавиться. Комунальні платежі нараховуються згідно чисельності зареєстрованих осіб. Оскільки Відповідач не сплачує зазначені платежі, то позивач змушений сплачувати все сам. На усні прохання позивача щодо зняття з реєстрації добровільно відповідач ніяким чином не відреагувала. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні їх діти, [PERSON] , не чинили. Вона добровільно визначила собі інше місце проживання і спірним жилим приміщенням не користується понад 6 місяців без поважних причин. Тому, просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування секцією № [NUMBER] , що складається з чотирьох кімнат загальною площею 92,9 кв. м., жилою площею 64,1 кв. м., гуртожитку в будинку [ADDRESS] в приватну спільну часткову власність (у рівних частках по 1/4). Ухвалою суду від 07.12.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачу надано строк для надання відзиву. 11.01.2024 року до суду надійшов відзив, згідно якого [PERSON] просить відмовити в повному обсязі [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відзив мотивовано тим, що позивач в позовній заяві, як на підставу втрати права користування квартирою, посилається на ст.64, ст.71, ст. 72 Житлового кодексу України та ст. 405 Цивільного кодексу України. Відповідач вважає, що застосування вказаних статей для вимог щодо втрати права користування житловим приміщенням не можливе, оскільки, вказані статті Житлового кодексу України стосуються наймача квартири, або ж членів сім`ї наймача, тобто осіб, які не є власниками квартири. Стаття 405 Цивільного кодексу України може бути застосована до члена сім`ї власника житла. [PERSON] є власником квартири, та, як і Позивач, володіє 1/4 часткою квартири, оскільки квартира була приватизована нею, позивачем та їх синами, згідно Рішення виконавчого комітету Дзержинської районної у місті ради від 21.12.2011 р. №636. Отже, [PERSON] не є наймачем квартири, а є власником частки квартири. Права стосовно користування квартирою у відповідача з позивачем однакові. Отже, відповідач, як власник 1/4 частки квартири, може користуватися нею на свій розсуд, в тому числі може самостійно приймати рішення, в який саме період часу проживати в квартирі, підстави для визнання її такою, що втратила право користування квартирою, відсутні. Відповідач зазначає, що оскільки позивач фактично позбавив її можливості користуватися квартирою, вона зверталась до Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу з позовною заявою про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення до житлового приміщення. Згідно з ч. 5 ст. 279 ЦПК України, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Вирішуючи надану справу у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності в розмірі по 1/4 у кожного володіють [ADDRESS] (а.с. 6). рішенням Виконавчого комітету Дзержинської районної у місті ради №636 від 21.12.2011 року вирішено передати секцію № [NUMBER] , що складається з 4 кімнат загальною площею 92,9 кв.м., жилою площею 64,1 кв.м., гуртожитку в будинку [ADDRESS] спільну часткову власність (у рівних частках по 1/4 кожному): [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 9). Частиною 4 ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України передбачена непорушність права власності, в тому чисті те, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1, 4 ст.\~319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Згідно з п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до ст. 358 ЦК України,\~право спільної\~часткової власності\~здійснюється співвласниками\~за їхньою\~згодою. Співвласники\~можуть домовитися\~про порядок\~володіння та\~користування майном,\~що є\~їхньою спільною\~частковою власністю. Кожен\~із співвласників\~має право\~на надання\~йому у\~володіння та\~користування тієї\~частини спільного\~майна в\~натурі,\~яка відповідає\~його частці\~у праві\~спільної часткової\~власності.\~У разі\~неможливості цього\~він має\~право вимагати\~від інших\~співвласників,\~які володіють\~і користуються\~спільним майном,\~відповідної матеріальної\~компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Таким чином, зі змісту цієї статті випливає, що дії співвласників щодо управління, утримання, збереження спільного майна повинні бути взаємно узгодженими, як наслідок вчинення одним співвласників будь-яких дій щодо нерухомого майна без згоди іншого співвласника свідчитиме насамперед про порушення прав іншого співвласника, оскільки відсутнє волевиявлення останнього щодо вчинення певних дій одним із співвласників. Учасники спільної часткової власності повинні погоджувати одне з одним дії по володінню, користуванню і розпорядженню спільною річчю. Учасники спільної часткової власності використовують свої права по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном за спільною згодою. У разі розбіжностей щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню спільним майном або непогодження із питаннями щодо здійснення повноважень у розпорядженні спільним майном, спір може бути вирішено судом. По відношенню одне до одного співвласники зобов`язані погоджувати свою поведінку по володінню, користуванню і розпорядженню спільною річчю й у зв`язку з цим утримуватися від дій, що можуть перешкоджати реалізації іншими співвласниками їх повноважень. Обов`язки співвласників можуть бути як активні так і пасивні. Угода співвласників є двостороннім чи багатостороннім правочином, у якому визначається порядок і способи здійснення повноважень співвласниками. Для таких договорів законом не передбачена обов`язкова форма, тому вони можуть бути укладені як в усній, так і у письмовій, чи нотаріально посвідчуватися. Так, відповідач [PERSON] , будучи власником такої ж частки, які і позивач, має право користуватись своєю власністю на власний розсуд. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №209/2642/18 вказав на підстави втрати права користування житловим приміщенням. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користуванням житловим приміщенням, саме позивач повинен довести факт відсутності відповідача понад встановлені строки законом. Частиною 1 ст.\~81\~ЦПК України встановлено імперативний обов`язок щодо доказування і подання доказів у цивільному процесі, а саме зазначеною нормою вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Зокрема, згідно з ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Так, суд критично ставиться до долучених до позовної заяви письмових пояснень [PERSON] та [PERSON] , оскільки вони не відповідають ст. 90 ЦПК України, та з них неможливо встановити який саме час відповідач не проживає в спірній секції. Будь-яких інших доказів, які свідчать про не проживання відповідача в спірному майні, та як наслідок вчинення цими діями перешкод позивачу у користуванні власністю, позивачем не надано. Однак, навпаки, відповідачкою до відзиву долучено рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01.08.2022 року яким усунено перешкоди [PERSON] у користування житловим приміщенням шляхом вселення до спірного приміщення. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання відповідачки, особою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивачем не надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження того, що реєстрація відповідача спричиняє йому перешкоди у користуванні належним йому жилим приміщенням. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed