Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом\~ [PERSON] , [PERSON] , в якому просить суд стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість у розмірі 9644,18 грн., а також понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору та витрат на правову допомогу. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінростбанк» 24.12. 2007 року та [PERSON] укладено Кредитний договір № 1/20050, за змістом пункту 1.1. якого Банк в разовому порядку надає позичальнику довгостроковий кредит на споживчі цілі у сумі 3300,00 доларів США 00 центів на споживчі цілі терміном з 24.12.2007 року до 24.06.2008 року зі сплатою 17,50 відсотків річних. Цього ж дня, 24.12.2007 року між Банком та [PERSON] укладено Договір поруки № 1/20050-1, за змістом пункту 1.1. якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за виконання зобов`язань за кредитним договором № 1/20050 від 24.12.2007 року. 19 березня 2009 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № 2-3604/09 позов ТОВ "Фiнростбанк" до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором\~задоволено та всього стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ"Фiнростбанк" заборгованість у розмірі 31236 гривень 53 копійки. 26 березня 2019 року між Публічним акціонерним товариством «Фінростбанк» та [PERSON] укладено договір № 64 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги. За змістом пункту 349 Додатку № 1 до Договор №64 відступлення (купівлі- продажу) прав вимоги від 26.03.2019 року до [PERSON] перейшло право вимоги, серед іншого, за Кредитним договором № 1/20050 від 24.12.2007 року з усіма додатковими та забезпечувальними договорами до нього. [PERSON] є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Фінростбанк» у правовідносинах, що були предметом розгляду у справі № 2-3604/09 за позовом Публічного Акціонерного Товариства "Фінростбанк" про стягнення заборгованості за кредитним договором. 16 вересня 2019 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси у справі № 2-3604/09 замінено стягувача у виконавчих листах №2-3604/09, на виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28.12.2009 р. у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Фінростбанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення за Кредитним договором №1/20050 від 24.12.2007 р., а саме Публічне акціонерне товариство «Фінростбанк» на його правонаступника [PERSON] . Згідно з відповідями приватного виконавця з моменту відкриття виконавчих проваджень стягнення коштів з боржника в рахунок погашення заборгованості не проводилися. Посилаючись на те, що в добровільному порядку рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.03.2009 року у справі № 2-3604/09 не виконано, відповідачі безпідставно користуються коштами у розмірі 31236,53 грн., що належали до сплати ТОВ «Фінростбанк», а після укладення договору про відступлення права вимоги\~позивачу, а тому у позивача виникло право вимагати від відповідачів сплати інфляційних втрат та 3 % річних за користування грошовими коштами у розмірі 9644 грн., позивач змушений звернутися до суду . Ухвалою Приморського районного суду м. Одеса від 16.10.2023 р. відкрито провадження у даній справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 12 грудня 2023 року, 14 лютого 2024 року, 04 квітня 2024 року, 18 червня 2024 року до суду надійшли заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, заяв про відкладення розгляду справи не надали, причини неявки не повідомили. Відзив до суду не подавали. Відповідно до ч.ч.7,8 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідно до ст.\~280\~ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280\~ЦПК України за згодою позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права,бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Судом встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінростбанк» 24 грудня 2007 року та [PERSON] укладено Кредитний договір № 1/20050, за змістом пункту 1.1. якого Банк в разовому порядку надає позичальнику довгостроковий кредит на споживчі цілі у сумі 3300,00 доларів США 00 центів на споживчі цілі терміном з 24.12.2007 року до 24.06.2008 року зі сплатою 17,50 відсотків річних. Цього ж дня, 24.12.2007 року між Банком та [PERSON] укладено Договір поруки № 1/20050-1, за змістом пункту 1.1. якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за виконання зобов`язань за кредитним договором № 1/20050 від 24.12.2007 року. 19 березня 2009 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № 2-3604/09 позов ТОВ "Фiнростбанк" до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором\~задоволено та всього стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ"Фiнростбанк" заборгованість у розмірі 31236 гривень 53 копійки. 26 березня 2019 року між Публічним акціонерним товариством «Фінростбанк» та [PERSON] укладено договір № 64 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги. За змістом пункту 349 Додатку № 1 до Договор №64 відступлення (купівлі- продажу) прав вимоги від 26.03.2019 року до [PERSON] перейшло право вимоги, серед іншого, за Кредитним договором № 1/20050 від 24.12.2007 року з усіма додатковими та забезпечувальними договорами до нього. [PERSON] є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Фінростбанк» у правовідносинах, що були предметом розгляду у справі № 2-3604/09 за позовом Публічного Акціонерного Товариства "Фінростбанк" про стягнення заборгованості за кредитним договором. 16 вересня 2019 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси у справі № 2-3604/09 замінено стягувача у виконавчих листах №2-3604/09, на виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28.12.2009 р. у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Фінростбанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення за Кредитним договором №1/20050 від 24.12.2007 р., а саме Публічне акціонерне товариство «Фінростбанк» на його правонаступника [PERSON] з усіма додатковими та забезпечувальними договорами до нього. Згідно з відповідями приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Кракана Р.О. перебували виконавчі провадження та з моменту відкриття виконавчих проваджень № 60902993 та № 60902596 стягнення коштів з боржника в рахунок погашення заборгованості не проводилися. Згідно з розрахунком заборгованості, заборгованість відповідачів за користування грошовими коштами за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року становить 9644,18 грн., та складається з : 6830,32 грн. - інфляційні витрати, 2813,86 грн. - 3% річних. Згідно статті 1046 ЦК Україниза договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до частини першоїстатті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина першастатті 1048 ЦК України). Згідно з статтею 610 ЦК Українипорушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В силу приписів частини другоїстатті 615 ЦК Україниодностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну особу від відповідальності за порушення зобов`язання. Частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно достатті 625 цього Кодексу. Згідно статті 625 ЦК Україниборжник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першоїстатті 1048 ЦК Україниі охоронна норма частини другоїстатті 625 цього Кодексуне можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 (пункт 6.28)). На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту, кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно достатті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно достатті 625 ЦК Україниу розмірі, встановленому законом або договором. Устатті 625 ЦК Українивизначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання (пункт 17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц). Тому наслідки порушення грошового зобов`язання не можуть залежати від того, з яких підстав виникло грошове зобов`язання: з позадоговірних чи договірних відносин, або з якого саме договору. Якщо грошове зобов`язання виникло з договірних відносин, то прострочення його виконання призводить до відповідальності боржника перед кредитором, зокрема - настання обов`язку зі сплати процентів річних у розмірі, встановленому законом або договором, але саме грошове зобов`язання залишається при цьому незмінним. Так само якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно достатті 625 ЦК України. Підхід, за якого проценти за «користування кредитом» могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому наприклад, замовник робіт або послуг, який прострочив їх оплату, має сплачувати проценти річних застаттею 625 ЦК України, розмір яких може бути зменшений судом, якщо він надмірно великий порівняно зі збитками кредитора, а за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за «користування кредитом», розмір якої не може бути зменшений судом. Викладене вище свідчить, що наслідки порушення грошового зобов`язання є однаковими незалежно від того, з якого договору таке зобов`язання виникло: з договору купівлі-продажу, договору про виконання робіт, кредитного договору тощо. Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно достатті 625 ЦК Україниу розмірі, встановленому законом або договором. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно достатті 625 ЦК Україниє мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (пункт 8.22)). При цьому компенсаторний характер процентів, передбаченихстаттею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункт 54) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). За правилами частини першоїстатті 526 ЦК Українизобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимогЦК України. Правовий аналіз положень статей526,599,611,625 ЦК Українидає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбаченихстаттею 625 ЦК України, за час прострочення. За змістом ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного суду в своїй постанові від 19.06.2019 у справі за номером 646/14523/15-ц. Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Вказана правова позиція взаємоузгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 14.01.2020 року у справі № 911/717/19. При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат. Відповідно до здійсненого позивачем розрахунку, такий проведено з 23.02.2019 року до 23.02.2022 року. Суд приймає до уваги наданий позивачем розрахунок, який є логічний, складений відповідно до вимог\~ЦК України\~та узгоджується між собою і визначає межі позовних вимог та не спростований відповідачем. Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно достатті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ізст. 76 ЦПК Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, враховуючи наведене, а також право кредитора вимагати сплати нарахованих інфляційних втрат на суму боргу та трьох відсотків річних, яке є способами захисту його майнового права та інтересу, відповідно до наданих позивачем розрахунків, грошові кошти у загальному розмірі 9644,18 грн., підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів в рівних частинах на користь позивача підлягають стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати. Водночас, що стосується вимоги щодо стягнення з відповідачів витрат на професійну правничу допомогу, то суд приходить до наступного висновку. Положеннями\~ст. 133 ЦПК України\~передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з\~ст. 134 ЦПК України\~разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з ч. 8\~ст. 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Зазначені положення застосовуються і до розгляду справ в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи. Отже, для відшкодування витрат на професійну правову допомогу, учасник справи зобов`язаний надати суду докази понесення таких витрат до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву та подала попередній розрахунок таких витрат. Водночас суд, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язаний врахувати подані стороною у строк, визначений ч. 8\~ст. 141 ЦПК України, докази, надати їм належну оцінку і лише після цього прийняти відповідне судове рішення з цього питання. Вказані висновки узгоджуються із позицією Великої Палати Верховного Суду щодо порядку стягнення витрат на правову допомогу, викладеною у постанові від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та таке ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування. Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу суду надано виключно ордер та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю. Вказане свідчить про недоведеність стороною позивача понесених витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з чим, у стягненні таких, слід відмовити.

Outcome: approved