Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на їх користь заборгованість та судові витрати, які складаються з оплати судового збору та витрат на професійну правову допомогу. В обґрунтування своїх вимог позивач в позовній заяві зазначив, що 31.10.2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи укладено електронний договір № 5001272 про надання споживчого кредиту, відповідно до якого отримав кредит у розмірі 10000 грн. строком на 30 днів шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку № [NUMBER] . Відповідач не виконав умови кредитного договору щодо повернення коштів, але здійснював частково оплату процентів 25.01.2022 року у розмірі 50 грн., 22.02.2022 року - 760 грн., 06.05.2022 року - 760 грн. 18.04.2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК "Фінтраст Україна" укладено договір факторингу № 18.04/23-Ф, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором відповідача на користь ТОВ «ФК "Фінтраст Україна". Таким чином, ТОВ «ФК "Фінтраст Україна" набуло статусу кредитора за кредитним договором від 31.10.2021 року у розмірі 30470 грн., яка складається з наступного 10000 грн. - сума кредиту, 20470 грн. - сума процентів за користування кредитом. Крім того, посилаючись на ст. 625 ЦК України, просить стягнути інфляційні витрати у розмірі 8165,96 грн. та 3% річних - 1863,26 грн. Таким чином, позивач просить суд стягнути з відповідача на їх користь загальну суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 40499,22 грн., 2422,40 грн. - за оплату судового збору та 10000 грн. на правову допомогу. 09.04.2024 року року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача разом з позовною заявою подав клопотання про розгляд справи у його відсутність, проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник відповідача - адвокат Малюк О.П. 25.06.2024 року надала суду відзив на позовну заяву та просила у задоволенні позову відмовити. На обґрунтування відзиву на позов зазначила, що позивач не довів розмір заборгованості за кредитним договором № 5001272 від 31.10.2021 року, тому що наданий позивачем розрахунок заборгованості не може підтверджувати існування заборгованості за кредитним договором, тому вважає, що розрахунок заборгованості, який міститься в матеріалах справи, є неналежним і недостовірним доказом розміру заборгованості за кредитним договором № 5001272 від 31.10.2021 року, що позивач не довів та не підтвердив наявність заборгованості та факт передачі одного з оригіналів договору споживачу. Відповідач не погоджується з вимогою позивача про стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 20470,00 гри., оскільки п. 1.4. кредитного договору № 5001272 від 31.10.2021 року строк кредиту становить 30 днів., додатком № 1 до цього Договору зазначений розмір відсотків - 4275,00 грн., тому розмір процентів 20470 грн. є значно перевищеним та не підтвердженим. Також звертає увагу на той факт, що в позовній заяві зазначено, що відповідач здійснив сплату заборгованості: 25.01.2022 року в розмірі 50,00 грн., 22.02.2022 року - в розмірі 760,00 грн., 06.05.2022 року - в розмірі 760,00 грн., на загальну суму 1570,00 грн., однак вони не були враховані. Крім того, відповідач вважає позовні вимоги про стягнення з нього інфляційних витрат у розмірі 8165,96 грн. та 3% річних у розмірі 1863,26 грн. незаконними, які суперечать цивільному законодавству України, а також не погоджується про стягнення з нього витрат на правову допомогу у розмірі 10000 грн. В порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 31.10.2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи укладено електронний договір про надання споживчого кредиту № 5001272 (а.с. 11-16), відповідно до якого отримав кредит у розмірі 10000 грн. строком на 30 днів шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку № [NUMBER] з фіксованим типом процентної ставки - 1,90%, що також підтверджується довідкою про перерахування грошових коштів, правилами надання коштів у позику та паспортом споживчого кредиту (а.с. 56-59, 65-72, 80-82). Пунктами 1.8 договору визначено, що орієнтовна загальна вартість кредиту за стандартною ставкою складає - 15700 грн., за зниженою ставкою - 14275 грн. Пунктом 4.3.2 договору про надання споживчого кредиту № 5001272 від 31.1.02021 року визначено, що споживач дає згоду на автопролонгацію строку кредиту на умовах передбачених в п.п.4.3.1 договору. Споживач вважається таким, що прострочив повернення кредиту, якщо після закінчення періоду автопролонгації у споживача наявна заборгованість за кредитом та не відбулося продовження строку кредиту за ініціативою споживача у порядку передбаченому п.4 .2 договору. Відповідно до Додатку №1 до договору про надання споживчого кредиту № 5001272 від 31.10.2021 року (а.с. 16), проценти за користування кредитом у розмірі 10000 грн. за період з 31.10.2021 року по 30.11.2021 року становить 4275 грн., а загальна вартість кредиту становить 14275 грн. Первісний кредитор ТОВ «Авентус Україна», внаслідок не виконання відповідачем умов кредитного договору, направляв на адресу відповідача вимогу щодо погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 30470 грн., з яких 10000 грн. - тіло кредиту, 20470 грн. - проценти, що підтверджується вимогою від 01.12.2021 року (а.с. 17). 18.04.2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК "Фінтраст Україна" укладено договір факторингу № 18.04/23-Ф, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором відповідача на користь ТОВ «ФК "Фінтраст Україна". Відповідно до витягу реєстру боржників до договору факторингу № 18-04/2023 від 18.04.2023 року (а.с. 19), ТОВ «ФК "Фінтраст Україна" набуло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором на суму 30470 грн., яка складається з наступного 10000 грн. - сума кредиту, 20470 грн. - сума процентів за користування кредитом. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до положень ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено поняття «підпис у сфері електронної комерції». Так, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до п.7 ст. 11 Закону України «Про електрону комерцію», електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Згідно зі ст.ст. 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно зі статтею 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Частиною 2 ст. 1056-1 ЦК України, встановлено, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відступлення права вимоги по суті - це договірна передача зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Частиною 1 ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Частиною 2 ст. 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним. При цьому, у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачем було порушено умови договору, у зв`язку з чим виникла заборгованість. Належних та достатніх доказів щодо неправомірності нарахованих відсотків за кредитним договором відповідачем та представником відповідача, а також свого контррозрахунку суду не надано. Крім того, суд критично ставиться до зазначення у відзиві на позовну заяву, що розмір процентів 20470 грн. є значно перевищеним та не підтвердженим, оскільки Додатком №1 до договору про надання споживчого кредиту № 5001272 від 31.10.2021 року (а.с. 16), проценти за користування кредитом у розмірі 4275 грн. були розраховані саме на термін користування кредитом з 31.10.2021 року по 30.11.2021 року за зниженою ставкою у випадку своєчасного погашення кредитних зобов`язань. Також суд не враховує посилання відповідача щодо неврахування позивачем коштів, сплачених ним на погашення кредиту 25.01.2022 року у розмірі 50 грн., 22.02.2022 року - 760 грн., 06.05.2022 року - 760 грн., оскільки сплачена відповідачем сума у загальному розмірі 1570 грн. була вже врахована первісним кредитором - ТОВ «Авентус Україна» при відступлені права вимоги та вказані кошти, згідно п. 6.3.1 Договору № 5001272 від 31.10.2021 року, були зараховані за простроченими зобов`язаннями по процентам. Щодо стягнення з відповідача індексу інфляції та 3% річних суд виходить з наступного: Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України). Ч. 2 ст. 625 ЦК України визначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та трьох процентів річних від простроченої суми. Тобто нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц, №646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 у справі №902/417/18). У постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень ст. 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що у ст. 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 31.10.2018 у справі №161/12771/15-ц, від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі №711/4010/13, від 23.06.2020 у справі №536/1841/15-ц, від 07.07.2020 у справі №712/8916/17, від 22.09.2020 у справі №918/631/19, від 09.11.2021 у справі №320/5115/17). Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних витрат обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, однак вважає за необхідне навести власний розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат з моменту переходу до позивача права грошової вимоги до відповідача, тобто з 18 квітня 2023 року. Розрахунок здійснюється за формулою ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... (ІІZ : 100 ), де ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ...... ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення, з урахуванням суми боргу в розмірі 30470 грн. та розміру інфляційних витрат за період з 18 квітня 2023 року по 29 лютого 2024 року: Період (18/04/2023 - 29/02/2024)Індекс інфляції травень 2023100,50 червень 2023100,80 липень 202399,40 серпень 202398,60 вересень 2023100,50 жовтень 2023100,80 листопад 2023100,50 грудень 2023100,70 січень 2024100,40 лютий 2024100,30 IIc (100,50 : 100) x (100,80 : 100) x (99,40 : 100) x (98,60 : 100) x (100,50 : 100) x (100,80 : 100) x (100,50 : 100) x (100,70 : 100) x (100,40 : 100) x (100,30 : 100) = 1.02505381 Тож інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 30470 грн. за період з 18 квітня 2023 року по 29 лютого 2024 року становить: 30 470,00 x 1.02505381 - 30 470,00 = 763,39 грн. Розрахунок 3% річних здійснюється за формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. Період прострочення грошового зобов`язання:Кількість днів у періодіСума з 18/04/2023 до 31/12/2023 30 470,00 x 3 % x 258 : 365 : 100258646,13 грн. з 01/01/2024 до 29/02/2024 30 470,00 x 3 % x 60 : 366 : 10060149,85 грн. Всього штрафних санкцій: 795,98 грн. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких згідно п. 1 ч. 3 цієї статті віднесено витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" зазначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Враховуючи, що позивач надав договір про надання правової допомоги № 10/07-2023 від 10.07.2023 року, ордер, свідоцтво на право заняття адвокатською діяльністю (а.с. 37-38, 40, 48), звіт про надання правової допомоги від 14.03.2024 року (а.с. 36), рахунок на оплату по замовленню № 2596/14/03 від 14.03.2024 року (а.с. 20), платіжну інструкцію від 14.03.2024 року (а.с. 18), враховуючи складність справи та співмірність заявлених вимог, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовної вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат пов`язаних з оплатою правової допомоги відповідно до принципу пропорційності та співмірності у розмірі 3202,94 грн. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат по оплаті судового збору у розмірі 1915,79 грн.

Outcome: partial