Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-24 00:00:00

[INFO] у м. Краматорську народився [PERSON], про що в Книзі реєстрації народжень 01.08.2019 зроблено актовий запис №980, що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] . Батьками [PERSON] є - батько [PERSON] , матір - [PERSON] , які у шлюбі не перебували. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. З заяв по суті справи судом встановлено, та не заперечувалось сторонами, що з народження та до моменту звернення до суду у 2020 [PERSON] мешкав та був разом із матір`ю [PERSON] у м. Краматорську, Донецької області, що також підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб. Четверта фаза збройної агресії РФ проти України розпочалася 24 лютого 2022 року повномасштабним вторгненням агресора на суверенну територію України. Станом на 25.06.2024 Україна залишається об`єктом збройної військової агресії з боку РФ, яку остання здійснює. З відповіді Яворівського районного відділу поліції ГУНП у Львівській області від 08.09.2022 судом встановлено, що 22.03.2022 [PERSON] разом із матір`ю [PERSON] перетнув державний кордон, через пункт пропуску «Корчова-Краковець», Яворівського району, Львівської області. З відповідей Міністерства юстиції України, які долучені до матеріалів справи, за клопотанням представника відповідача, судом встановлено, що станом на 25.06.2024 [PERSON] разом із дитиною перебувають у Федеративній Республіці Німеччина, де [PERSON] має німецького адвоката пані Вессель, яка представляє її інтереси з питання участі [PERSON] у вихованні [PERSON] . Отже, судом встановлено, що позивач з дитиною з 22.03.2022 в Україні не мешкають. Статтею 66 ЗУ «Про міжнародне приватне право» встановлено, що права та обов`язки батьків і дітей, крім випадків, передбачених статтями 67, 67-1, 67-4 цього Закону, визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини. Зобов`язання щодо утримання, що виникають із сімейних відносин, регулюються правом держави, у якій має місце проживання особа, яка має право на утримання. (ч. 1 ст.67 ЗУ «Про міжнародне приватне право»). Особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. (ч.1 ст.16 ЗУ «Про міжнародне приватне право») Особистим законом біженця вважається право держави, у якій він має місце перебування. (ч.3 ст.16 ЗУ «Про міжнародне приватне право»). Суду не надано доказів, що [PERSON] має статус біженця у ФРН, як і не надано доказів того, що такий статус має позивач [PERSON] , а відтак суд вирішує даний спір відповідно до вимог українського законодавства, оскільки [PERSON] та [PERSON] є громадянами України. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Приймаючи рішення в інтересах дитини суд має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками. Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами ст. 19 СК передбачено, що при розгляді судом спорів місця проживання дитини, виселення дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Отже, за загальним правилом, передбаченим статтею 19 СК України та статтею 56 ЦПК України, у спорах між батьками про визначення місця проживання малолітньої дитини участь органу опіки і піклування є обов`язковою. Спеціалісти відповідного органу мають надати суду письмовий фаховий висновок щодо розв`язання спору. Повноваження органів опіки та піклування надавати висновки, їх вид і форма деталізуються у Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 (далі - Порядок). Зокрема, в ньому зазначено, що під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання (перебування) дитини служба у справах дітей повинна керуватися найкращими інтересами дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. Працівник служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини проводить бесіду з батьками та відвідує дитину за місцем проживання, про що складає акт обстеження умов проживання за формою згідно з додатком 9, а також звертається до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи для забезпечення проведення оцінки потреб сім`ї з метою встановлення спроможності матері, батька виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею. Під час розгляду питання про визначення місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини, факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності та інші вагомі обставини. Згідно із пунктом 74 зазначеного Порядку під час розгляду судом спорів між батьками щодо виховання дитини районна, районна у мм. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади подає суду письмовий висновок про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, місце та час їх спілкування, складений на підставі відомостей, одержаних службою у справах дітей в результаті проведення бесіди з батьками, дитиною, родичами, які беруть участь у її вихованні, обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються зазначеної справи. У частинах четвертій та шостій статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Тлумачення змісту зазначених приписів Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що вони не допускають виключень щодо неотримання письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок. Наведені вище положення статті 19 СК та Порядку знайшли своє відображення у процесуальному законодавстві, з якого слідує, що такі органи займають самостійне процесуальне становище, беручи участь у судовій справі. Так, згідно із частиною шостою статті 56 ЦПК України органи державної влади та місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі у справі або брати участь у справі за своєю ініціативою для подання висновків на виконання своїх повноважень. Участь зазначених органів у судовому процесі для подання висновків у справі є обов`язковою у випадках, встановлених законом, або якщо суд визнає це за необхідне. Висновок владних органів містить дві складові: 1) відомості про факти, на основі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного розгляду та вирішення справи; 2) рекомендацію конкретного органу про те, як необхідно з точки зору державного інтересу (захист прав та інтересів дітей) вирішити справу, тобто висновок про факти та право. Вказане дозволяє віднести висновки до засобів доказування (письмових доказів). Як й інші докази, вони не мають для суду наперед встановленої сили. У випадку неможливості надати висновок, який ґрунтується на обстеженні умов, орган опіки і піклування з метою захисту інтересів дитини має використати всі можливі варіанти одержання інформації і оцінки обставин, що склалися, і за можливістю надати висновок з посиланням на бесіди із родичами, знайомими, або з посиланням на інші документи та із вказівкою на те, що обстежити безпосередньо умови проживання неможливо. Однак винесення рішення у справі не може ставитися у залежність від наявності чи відсутності відповідного висновку. Адже згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Органи державної влади і місцевого самоврядування, надаючи висновок, діють паралельно із судом - захищаючи права та інтереси дитини і тим самим допомагають суду здійснювати захист відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України. Такі висновки, безумовно, мають велике значення для ухвалення судом законного, обґрунтованого та справедливого рішення. Адже висновок органів державної влади та місцевого самоврядування формується із урахуванням досвіду у певній сфері, в межах компетенції відповідного органу та на основі його повноважень. Однак не вчинення таких захисних дій з боку владного органу у вигляді неподання висновку не може слугувати підставою для відмови або для зволікання у захисті з боку суду. Адже здійснення правосуддя, захист прав та інтересів дітей не може ставитися у залежність від можливості здійснення владними органами своїх повноважень. Тому у випадку ненадання висновку органом опіки та піклування, залученим до участі у справі, суд може надати додатковий строк відповідному органу, відклавши розгляд справи. Однак відмовити у винесенні рішення у справі чи зупинити провадження у справі через відсутність такого висновку суд не може. Аналогічний правовий висновок «Про застосування ч. ч. 4, 5 статті 19 СК України та можливість, за певних обставин, вирішення спору судом без висновку органу опіки та піклування» викладено у Постанові ОП КЦС ВС від 11.12.2023 у справі № 523/19706/19 (№ в ЄДРСР 115859340). Аналіз матеріалів даної справи свідчить про те, що 31.10.2020, з метою визначення місця проживання їх з відповідачем спільної дитини [PERSON] , позивач [PERSON] зверталась до Краматорської міської ради як органу опіки і піклування, подавши для цього документи, визначені пунктом 72 Порядку, однак, з 31.10.2020 по 22.03.2022 (період проживання позивача із сином у м. Краматорську) орган опіки та піклування висновок про доцільність/недоцільність визначення місця проживання [PERSON] з матір`ю не надав з невідомих суду причин. Крім того, суд, враховуючи, що 22.03.2022 [PERSON] разом із сином покинула територію України та мешкає у ФРН, відповідач є громадянином Великої Британії і також в Україні не мешкає, приходить до висновку, що станом на 25.06.2024 орган опіки та піклування об`єктивно позбавлений можливості провести бесіду з батьками та відвідати дитину за місцем проживання, про що скласти акт обстеження умов проживання за формою згідно з додатком 9, а також звернутися до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи для забезпечення проведення оцінки потреб сім`ї з метою встановлення спроможності матері, батька виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею, та як наслідок позбавлений можливості надати суду відповідний висновок, що з урахуванням висновку ОП КЦС ВС від 11.12.2023 у справі № 523/19706/19 не є перешкодою для постановлення рішення. При цьому судом встановлено, що, після народження та на час розгляду справи у суді, малолітній [PERSON] мешкає разом з матір`ю, що не заперечується сторонами та підтверджено матеріалами справи. Приписами статті 141 СК України визначено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. Частина 2, 3 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтями 11 та 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ст.161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Системний аналіз вищезазначених правових норм дозволяє зробити висновок про те, що законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Кожна дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.111989) Відтак, надавши належну оцінку усім обставинам справи, взявши до уваги вік дитини, дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, суд доходить висновку про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] . На час ухвалення судом рішення не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що проживання дитини з батьком буде мати більш позитивний вплив на дитину, ніж визначення місця проживання малолітнього сина з матір`ю. Щодо закриття провадження по справі. Частина перша ст. 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України). Крім того, між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Клопотання представника відповідача про закриття провадження у зв`язку з відсутністю спору між сторонами є необґрунтованими, оскільки позивач посилалась на те, що вони з відповідачем проживають окремо один від одного, позивач самостійно не може визначити місце проживання сина окрім як в судовому порядку. При цьому, відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання матері дитини. Згідно з положеннями частини другої, четвертої статті 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Судом встановлено, що позивач звернулася до суду 23.11.2020, і на той час їх спільній з відповідачем дитині - [PERSON] , який народився [INFO] , було 1 рік 4 місяці. Отже, судом встановлено, що позивач, на вихованні та утриманні якої перебуває син [PERSON] , в період з [INFO] по [INFO] мала право на матеріальну допомогу від батька дитини - відповідача [PERSON] , а останній не довів відсутності у нього можливості надавати таку допомогу, суд приходить до висновку про задоволення вказаних позовних вимог та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів до досягнення сином [PERSON] , трьох років, тобто починаючи з 23.11.2020 по [INFO]. При цьому суд враховує правову позицію, яка викладена у постанові КЦС ВС від 15.11.2023 у справі №522/3680/22, відповідно до якої сам по собі факт досягнення дітьми повноліття до ухвалення судом першої інстанції рішення по суті спору щодо розміру аліментів не може бути підставою для закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України через відсутність предмета спору. У справі №522/3680/22 ВС вказав, що п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Звертаючись до суду, позивачка вважала, що має право на утримання до досягнення дитиною трьох років. Це питання не було врегульоване сторонами за час перебування справи у провадженні суду першої інстанції (справа перебувала в провадженні Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з 23.11.2020 по 25.03.2021, в провадженні Краматорського міського суду Донецької області з 02.08.2021 по 24.02.2022, надійшла в провадження Індустріального районного суду м. Дніпропетровська 05.09.2023). На момент подання позову дитині було 1 рік 4 місяці, а на час постановлення рішення у справі у справі - 4 роки 11 місяців. Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» у контексті п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування. Таким чином, сам по собі факт досягнення дитиною трьох років до ухвалення судом першої інстанції судового рішення по суті спору не може свідчити про те, що між сторонами був відсутній спір щодо стягнення аліментів на утримання матері дитини на час звернення позивача до суду із цим позовом, а також на час постановлення судом першої інстанції рішення, а тому суд не має визначених процесуальним законом підстав для закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Суд бере до уваги , що на час відкриття провадження у справі і до моменту досягнення дитиною трьох років між сторонами існував спір щодо стягнення аліментів на утримання матері дитини, тому суд розглянув по суті заявлені позовні вимоги. Щодо розміру аліментів суд бере до уваги, що суду не надано доказів офіційного працевлаштування [PERSON] , а відтак суд вважає за необхідне визначити спосіб стягнення аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 4 500,00 грн. щомісячно. Щодо стягнення аліментів на утримання дитини. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 статті 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення У силу положень статей 183, 184 СК України суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у вигляді частки від заробітку (доходу) матері, батька дитини або у твердій грошовій сумі. Підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статей 183, 184 СК України. Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду (постанова Верховного Суду України № 6-143цс13 від 05 лютого 2014 року). Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. (абз.3 ч.2ст.182 СК України) Враховуючи, що суду не надано доказів офіційного працевлаштування відповідача [PERSON] , а також те, що він є іноземним громадянином, суд вважає за необхідне позовні вимоги в цій частині задовольнити частково та стягнути з [PERSON] аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 5 500 грн 00 коп., але не менш 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня звернення до суду - 23.11.2020 та до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Саме такий спосіб стягнення аліментів буде відповідати найкращим інтересам дитини. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 840,80 грн, який вона сплатила відповідно до квитанції від 30.11.2020, а також на судовий збір на користь держави у сумі 840,80 грн.

Outcome: partial