Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини та позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що між сторонами було укладено шлюб, про що Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції було зроблено актовий запис № 590 та видано Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 12.10.2012 р. Від цього шлюбу народились діти - [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] видане 24 квітня 2020 року на заміну втраченого свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 03 грудня 2015 року, та [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] видане 24 квітня 2020 року на заміну втраченого свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 27 травня 2014 року. Спільне життя з відповідачкою не склалося, через різні погляди на сімейне життя та обов`язки. Сім?я існує формально. Причиною припинення сімейних відносин являється те, що під час роздільного життя з дружиною [PERSON] знайшла собі військового чоловіка, який проживає у м. Курахово Донецької області. Після фактичного припинення шлюбних відносин діти, залишились жити з відповідачкою. За домовленістю з нею позивач постійно піклується про дітей, бере участь у їх вихованні. Відповідачка не може приділяти дітям належного виховання, більше приділяє увазі собі та новому чоловікові, діти постійно знаходяться разом із батьком і часто не хочуть їхати в гості до матері, також вони бояться знаходитись у м. Курахове. Позивач проживає окремо в квартирі. Має стабільний та високий заробіток. Діти дуже хочуть жити із батьком. Відповідачка часто шантажує тим, що в разі невиконання її забаганок, стосовно її фінансового забезпечення, вона забере дітей та поїде до іншої країни, через що позивач звертається з вказаним позовом до суду. Сторони у судове засідання не з`явились. У зв`язку з наведеним, суд, на підставі ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, постановляє заочне рішення. Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дитини, що мають істотне значення. На підставі ст. 113 СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Частиною 3 ст. 115 СК України передбачено, що документ, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Так, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] ,уклали шлюб, про що Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції було зроблено актовий запис № 590 та видано Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 12.10.2012 р. Від шлюбу мають спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] видане 24 квітня 2020 року на заміну втраченого свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 03 грудня 2015 року, та [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] видане 24 квітня 2020 року на заміну втраченого свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 27 травня 2014 року. Позивач та відповідач однією сім`єю не проживають, шлюбних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть. Причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що сторони по справі є різними людьми. Сім`я розпалася та існує формально. Оскільки подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, шлюб підлягає розірванню. Так, Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Згідно із ст. 3 «Конвенції про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року (набрала чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 Сімейного кодексу України). Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Особа, позбавлена батьківських прав: втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. У відповідності до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. З урахуванням викладеного, суд вважає встановленими обставини винної поведінки відповідача та свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Враховуючи права і інтереси дитини, суд дійшов висновку про ухилення відповідачки [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків та необхідність позбавлення їх батьківських прав відносно малолітніх дітей. За таких обставин суд приходить до висновку про можливість задоволення позову в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved