Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-12 00:00:00

У червні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом. Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] . Позивач зазначила, що власниками квартири [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] та власницею квартири [ADDRESS] [PERSON] в загальному тамбурі на сходовому майданчику в під`їзді між квартирами [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] були без її згоди незаконно встановлені двері та закриті на ключ, що унеможливило потрапляння позивача до власної квартири, яка є її єдиним житлом. Так, позивач вказала, що 20.02.2021, коли вона намагалася увійти в свою квартиру [ADDRESS] [PERSON] разом з невідомими їй чоловіками тримали двері в загальний тамбур на сходовому майданчику 7 поверху під`їзду № [NUMBER] між квартирами №№ [NUMBER] , [ADDRESS] , [ADDRESS] та заважали їй їх відкрити та потрапити до своєї квартири, у зв`язку з чим позивачем був викликаний наряд поліції з Відділу поліції № 1 Бучанського РУП ГУ НП в Київській області та складений Протокол про правопорушення. Також позивач зазначила, що закриті на ключ двері в загальному тамбурі на сходовому майданчику в під`їзді між квартирами [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] заважають доступу комунальних служб, в тому числі для здійснення своїх повноважень по контролю показань лічильників квартири [ADDRESS] . Позивач вказала, що 03.03.2021 вона звернулась до директора обслуговуючої будинок організації КП «Святопетрівське» [PERSON] із заявою про демонтаж незаконно встановлених дверей в загальному тамбурі сусідами квартир [ADDRESS] , але відповіді не отримала. 05.04.2021 до Національної поліції України позивачем була подана заява про демонтаж незаконно встановлених дверей в загальному тамбурі на сходовому майданчику в під`їзді між квартирами [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] сусідами квартир [ADDRESS] , яка була зареєстрована за № 818006. 19.04.2021 з відділу поліції № 1 Бучанського РУП ГУ НП в Київській області за вих. № ВВП799 позивачу була надана відповідь з рекомендаціями для вирішення даного питання звернутися з позовом до суду. Позивач зазначила, що станом на дату подання позовної заяви двері в загальному тамбурі на сходовому майданчику в під`їзді між квартирами [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] не демонтовані власниками квартир [ADDRESS] , ключі від цих дверей їй не видані і вона не має можливості потрапити до цього часу до свого єдиного помешкання. З огляду на викладене та посилаючись на вимоги законодавства, [PERSON] просила суд: усунути перешкоди [PERSON] у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм єдиним майном за адресою: [ADDRESS] зі сторони власників квартири [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] та власниці квартири [ADDRESS] [PERSON] ; винести рішення про примусовий демонтаж незаконно встановлених дверей в загальному тамбурі на сходовому майданчику 7 поверху в під`їзді між квартирами [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] по [ADDRESS] власниками квартири [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] та власником квартири [ADDRESS] [PERSON] за їх рахунок; стягнути з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] відшкодування завданих матеріальних та моральних збитків, понесених [PERSON] за вчинені незаконні дії [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в користуванні [PERSON] свого єдиного жилого приміщення та судових витрат позивача в сумі по 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень з кожного. Ухвалою суду від 10.09.2021 було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження. Ухвалою суду від 08.12.2022 було витребувано у КП "Святопетрівське" Акт про встановлення дверей в загальному тамбурі між квартирами [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] . Ухвалою суду від 12.05.2023 було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. У ході вирішення спору до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, було залучено [PERSON] , як актуального власника квартири [ADDRESS] , до якої позивачу обмежено доступ спірними дверями тамбура. Крім того, до матеріалів справи адвокатом відповідачів була додана копія свідоцтва про шлюб, відповідно до якого [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . Позивач у судове засідання не з`явилась, подала клопотання, в якому просила суд розглядати справу без її участі, позов підтримала. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Причини їх неявки та позицію щодо позову суду не повідомили. Третя особа [PERSON] повністю підтримав позов [PERSON] . У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З огляду на відсутність заперечень від позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Крім цього, КЦС ВС у постанові від 30.09.2022 № 761/38266/14 роз`яснив, що, якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з огляду на наступне. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.06.2021 № 259768215 право власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру, реєстраційний номер 1403531232224 загальна площа (кв.м): 38.8, житлова площа (кв.м): 18.6, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . Відповідно до довідки виданою Святопетрівською сільською радою від 10.03.2021 № 08-1/148 [PERSON] постійно проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком від 01.10.2019 КП «Святопетрівське» є балансоутримувачем будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до заяви від 03.03.2021 [PERSON] звернулась до директора обслуговуючої будинок організації КП «Святопетрівське» [PERSON] про демонтаж незаконно встановлених дверей в загальному тамбурі на 7 поверсі сусідами квартир [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.05.2021 № 257780650 об`єкт нерухомого майна - квартира, реєстраційний номер 1403533732224 загальна площа (кв.м): 34.3, житлова площа (кв.м): 14.9, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано на праві спільно часткової власності за [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.05.2021 № 257780662 право власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру, реєстраційний номер 1403529732224 загальна площа (кв.м): 46.7, житлова площа (кв.м): 21.7, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] . Відповідно до наданої від Національної поліції України інформації позивачем 05.04.2021 була подана заява про демонтаж незаконно встановлених дверей в загальному тамбурі на сходовому майданчику в під`їзді між квартирами [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] сусідами квартир [ADDRESS] , яка була зареєстрована за № 818006. Відповідно до відповіді відділу поліції № 1 Бучанського РУП ГУ НП в Київській області за вих. № ВВП799 від 19.04.2021 [PERSON] було повідомлено, що в ході проведеної перевірки було встановлено, що у діях сусідів, які проживають у квартирах [ADDRESS] і [ADDRESS] , відсутній склад адміністративного чи кримінального правопорушення, а в даній події вбачаються цивільно-правові відносини, які вирішуються в цивільному позові до суду відповідно до компетенції. Відповідно до Акту наданого КП «Святопетрівське» від 22.02.2023 членами комісії, а саме: інженерами КП «Святопетрівське» Кирильчук П.П. та Губенко Ю.В. , за присутності свідка власника квартири [ADDRESS] [PERSON] було виявлено встановлення дверей в загальному тамбурі між квартирами [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.08.2021 № 272207855 право власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру, реєстраційний номер 1403531232224 загальна площа (кв.м): 38.8, житлова площа (кв.м): 18.6, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . З огляду на довідку№ 04-49/5134 від 21.09.2021, видану Управлінням «Центр надання адміністративних послуг» Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області квартира за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] , в ній проживає член його сім`ї - позивач [PERSON] (з 24.12.2019). Відповідно до поверхового плану 7 поверху під`їзду [ADDRESS] , наданого КП «Святопетрівське», що обслуговує будинок, дверей між квартирами [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] не запроектовано. Доказів законності встановлення вказаних тамбурних дверей на 7 поверсі під`їзду 7 будинку [ADDRESS] між квартирами [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] суду надано не було. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно із ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як передбачено ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.06.2022 у справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20). Частиною 1 ст.1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно п. 2 Постанови Пленуму ВСУ від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), згідно якого шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Як роз`яснено в п. 3 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31.03.2005 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (Постанова ВП ВС від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц) З огляду на ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За приписами ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Частиною 1 ст. 156 ЖК України визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. З огляду на ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності з приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням проаналізованих правових норм в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків. Так, позивач є законним користувачем квартири за адресою: [ADDRESS] , так як зареєстрована в ній спочатку як власник, а потім як член сім`ї власника. Актом комунального підприємства «Святопетрівське» від 22.02.2023 та технічним планом 7 поверху у під`їзді 7 будинку за адресою: [ADDRESS] , наданим КП "Святопетрівське", підтверджується факт самовільного встановлення відповідачами дверей в загальному тамбурі між квартирами [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] . Відповідачами не було надано жодного доказу, який би свідчив про законність та правомірність встановлення вищезгаданих дверей. Таким чином, аналізуючи в сукупності досліджені докази, встановлені обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, які до них застосовуються, з метою захисту права позивача на житло та її право користування ним, яке захищається законом на рівні з право власності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити частково, зобов`язавши відповідачів усунути перешкоди у здійсненні нею права користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , шляхом демонтажу за власний рахунок самовільно та протиправно встановлених дверей в загальному тамбурі між квартирами [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] . Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідачів матеріальної та моральної шкоди суд зазначає наступне. Суд враховує, що дії відповідачів спричинили для позивача значні та тривалі перешкоди у користуванні її житлом. При цьому, позивач для поновлення своїх прав була змушена звертатися до Національної поліції України та до КП «Святопетрівське», а згодом і до суду із цим позовом. Таким чином, тривала протиправна поведінка відповідачів, спрямована на порушення житлових прав позивача, викликала в останньої душевні страждання та переживання. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп\\2003). За таких обставин та з урахуванням принципів розумності та справедливості суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі по 3 000 (три тисячі) гривень з кожного відповідача, що буде справедливою сатисфакцією для позивача. Разом з тим, пред`явлення вимоги про відшкодування матеріальної шкоди покладає на позивача обов`язок довести, що така шкода не є абстрактною, а дійсно була отримана внаслідок здійснення відповідачами протиправних дій. Проте, матеріали справи не містять підтвердження понесення позивачем матеріальних збитків внаслідок протиправної поведінки відповідачів у визначеному позивачем розмірі. З урахуванням викладеного, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідачів на користь позивача матеріальних збитків . У разі часткового задоволення позову витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 2 статті 141 ЦПК України). З огляду на вказану вимогу суд стягує на користь позивача з відповідачів в рівному розмірі по 30,00 грн. з кожного, що пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). На підставі зазначеного,

Outcome: partial