Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про зняття заборони на відчуження майна. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 30 листопада 2021 року за позивачем визнане право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] . При зверненні до державного реєстратора з метою здійснення реєстрації права власності з`ясувалось, що 14 червня 2005 року за №2086761 реєстратором - Першою полтавською державною нотаріальною конторою зареєстроване обтяження-заборона на невизначене нерухоме майно, а саме на недобудований жилий будинок за адресою с.Нижні Млини Полтавського району Полтавської області, на який на даний час за позивачем визнане право власності. Як вбачається з Інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна підставою обтяження слугувало повідомлення Жовтневого відділення ощадбанку №43 - структурного підрозділу «Ощадбанку» від 29.04.1988 року. У той час позивач дійсно отримувала позику на завершення будівництва житлового будинку у Жовтневому відділенні Ощадбанку №43, у зв`язку з чим оформлявся договір застави. Отримана позика була своєчасно повернута, що підтверджується довідкою №114.40/0112-15/59 від 23.02.2024 року, виданою Полтавським обласним управлінням ТВБ №10016/0112 про відсутність будь - яких зобов`язань перед АТ «Ощадбанк». Згідно з довідкою № 2747/02-04 від 29.12.2023 року, виданою Полтавським обласним державним нотаріальним архівом, повідомлення Жовтневого відділення Ощадбанку від 29.04.1988 року, у справах архівного фонду №3 не збереглося, як і інформація про накладення арештів на будинки судовими та слідчими органами за 1980-1989 роки, оскількистрок зберігання розпоряджень по накладенню і зняттю заборон відчуження жилого будинку становив на той час 3 роки. Наявність заборони, накладеної на житловий будинок, перешкоджає позивачу у здійсненні прав власника, передбачених ст. 319 ЦК України, а саме не дає можливості вільно володіти, користуватись та розпоряджатись ним на свій розсуд. У зв`язку з чим, позивач прохала скасувати обтяження у вигляді заборони на невизначене нерухоме майно, а саме на недобудований жилий будинок за адресою с.Нижні Млини Полтавського району Полтавської області, накладене реєстратором Першою полтавською державною нотаріальною конторою 14 червня 2005 року за №2086761. Ухвалою судді від 07.03.2024 року позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 25.03.2024 від представника відповідача надійшов відзив, в якому проти задоволення позову заперечував, вказав, що банк є неналежним відповідачем за даним позовом. Банк жодним чином не перешкоджає позивачу володіти, користуватись та розпоряджатись майном. Представник відповідача зазначив, що належним відповідачем у даній справі є нотаріус, який наділений повноваженнями на вчинення нотаріальної дії. Від позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Представник відповідача АТ «Державний ощадний банк України» прохав розгляд справи проводити за його відсутності. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог Першої полтавської державної нотаріальної контори, в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву, в якій прохав судове засідання проводити без його участі, покладається на розсуд суду. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом судом справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 30 листопада 2021 року по справі №545/3393/21 за позивачем визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 7-8). З інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що 14 червня 2005 року за №2086761 реєстратором - Першою полтавською державною нотаріальною конторою зареєстроване обтяження-заборона на невизначене нерухоме майно, а саме на недобудований жилий будинок за адресою с.Нижні Млини Полтавського району Полтавської області. Підставою обтяження слугувало повідомлення Жовтневого відділення ощадбанку №43 - структурного підрозділу «Ощадбанку» від 29.04.1988 року (а.с. 9). Позивач вказує, що дійсно отримувала позику на завершення будівництва житлового будинку у Жовтневому відділенні Ощадбанку №43, у зв`язку з чим оформлявся договір застави. Відповідно до довідки №114.40/0112-15/59 від 23. 02. 2024 року, виданою Полтавським обласним управлінням ТВБ №10016/0112, у [PERSON] відсутні зобов`язання перед АТ «Ощадбанк» (а.с. 10). Згідно з довідкою № 2747/02-04 від 29.12.2023 року, виданою Полтавським обласним державним нотаріальним архівом, повідомлення Жовтневого відділення Ощадбанку від 29.04.1988 року, у справах архівного фонду №3 не збереглося, як і інформація про накладення арештів на будинки судовими та слідчими органами за 1980-1989 роки, оскільки строк зберігання розпоряджень по накладенню і зняттю заборон відчуження жилого будинку становив на той час 3 роки (а.с. 11). Таким чином, судом встановлено, що заборгованість за договором позики позивачем перед відповідачем погашена в повному обсязі, на забезпечення виконання якого і було винесено повідомлення , б/н, 29.04.1988 року Жовтневе відділення ощадбанку № 43 та внесено 14.06.2005 року нотаріусом відомості про обтяження заборону відчуження. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно із ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до якої Україна приєдналась 17 липня 1997р. відповідно до Закону від17липня 1997року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Частиною 1ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а на підставі ч. 1ст. 392ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Що стосується тверджень відповідача, що Банк не є належним відповідачем у даній справі, суд вважає дане твердження помилковим,оскільки відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3червня 2016 року №5«Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Оскільки саме\~на підставі\~повідомлення відділення\~№ [NUMBER] \~АТ «Державний\~ощадний банк\~України» б/н\~від 29.04.1998 року нотаріусом було накладено заборону на майно позивача, тому Банк і є належним відповідачем у справі. Враховуючи вищевикладене, те, що позивач є законним власником будинку, будь-яка заборгованість перед банком відсутня, банк претензій до позивача не має, на даний час відсутні документи, на підставі яких нотаріус або державний реєстратор мали б можливість зняти заборону на нерухомість в позасудовому порядку, тобто орган, який наклав заборону позбавлений законної можливості її скасувати, заборона на нерухоме майно позбавляє позивача можливості вільно розпоряджатися належним йому майном, оскільки наявність заборони чинить йому в цьому перешкоди, що грубо порушує гарантоване Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами право приватної власності позивача, суд приходить до висновку про обгрунтованість позову до АТ «Державний ощадний банк України» та його задоволення.

Outcome: approved