Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Миргородської міської ради Полтавської області про визнання права власності на земельну ділянку. Свій позов мотивувала тим, що їй належить земельна ділянка площею 0,10 гектарів, кадастровий № 5323289200:00:006:0457, яка призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, розташована в межах Шахворостівської сільської ради Миргородського району Полтавської області за адресою: [ADDRESS] , на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ПЛ № 056589 від 17 січня 2001 року. На даний час вона проживає та зареєстрована в житловому будинку, який знаходиться на цій земельній ділянці, тобто постійно користується і володіє зазначеною землею. 22 березня 2024 року вона подала заяву у відповідний структурний підрозділ відповідача з приводу реєстрації своєї земельної ділянки для внесення її у державний реєстр нерухомості. 28 березня 2024 року їй було видано рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій № 72309587 по причині відсутності на державному акту гербової мокрої печатки. Просила визнане за нею, [PERSON] , право власності на земельну ділянку площею 0,10 гектарів, кадастровий № 5323289200:00:006:0457, яка призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, яка розташована на території Миргородської міської ради Полтавської області за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 29.04.2024 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 21.05.2024р. підготовче провадження у справі було\~закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач до початку судового засідання подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача подав заяву про розгляд справи за відсутності їх представника, позовні вимоги визнав. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст.116, ст.152 ЗК України набуття права власності громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування і власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язанні з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому Цим кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч.2 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилаєтьсяяк на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії ПЛ № 056589 від 17 січня 2001 року, [PERSON] , яка мешкає: [ADDRESS] , на підставі рішення 14 сесії 23 скликання Шахворостівської сільської Ради народних депутатів від 29 серпня 2000р., є власником земельної ділянки площею 0,10 гектарів, яка призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, розташована на території с. Любівщина -2 Шахворостівської сільської ради. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1567 (а.с.4) У вищевказаному акті відсутня печатка відповідного органу. Як вбачається з листа Відділу №2 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області №417/310-24 від 06.03.2024р., станом на 31.12.2012 року земельна ділянка площею 0,10 га цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, що розташована на території с. Любівщина Шахворостівської сільської ради Миргородського району, належить [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ПЛ №056589, зареєстрованого в книзі №2 реєстрації державних актів на право приватної власності на землю на території Шахворостівської сільської ради №1567 від 17.01.2001 року (а.с.5). Відповідно до рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій № 72309587, винесеного 28.03.2024 державним реєстратором прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області Ігнатенко С.В., було відмовлено у проведенні реєстраційних дій, оскільки поданий державний акт про право власності на земельну ділянку серії ІІІ-ПЛ №056589 від 17.01.2001року, виданий Шахворостівською сільською радою народних депутатів, не відповідає вимогам Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженою Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах №43 від 04.05.1999, а саме державний акт, поданий заявником, не скріплений гербовою печаткою (а.с.6). Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно із частиною 1статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України передбачено що, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 373 Цивільного кодексу України право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно по закону, а згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). До 01.01.2013 року державна реєстрація земельних ділянок, які передавалися у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснювалась з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки. Реєстрація державних актів на право власності здійснювалась у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі. З 01.01.2013 року у зв`язку з набранням чинності Закону України «Про Державний земельний кадастр» державні акти на право власності чи право постійного користування земельною ділянкою не видаються, а право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» шляхом внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з п. 1.1 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої Наказом Державного комету України по земельних ресурсів від 04.05.1999 року № 43 (в редакції, яка була чинною станом на час видачі державного акту щодо спірної земельної ділянки), право власності на землю і право постійного користування землею посвідчується державним актом: на право приватної власності на землю; на право колективної власності на землю; на право власності на землю; на право постійного користування землею. Відповідно до п.2.11 Інструкції державний акт на право приватної власності на землю, на право колективної власності на землю, на право власності на землю або на право постійного користування землею складається у двох примірниках, підписується сільським, селищним, міським головою або головою відповідної державної адміністрації і скріплюється відповідною гербовою печаткою. Сторінку державного акта з зображенням плану земельної ділянки підписує начальник районного (міського) відділу (управління) земельних ресурсів Держкомзему України. Пунктами 3.2, 3.3, 3.5 вищевказаної Інструкції встановлено, що державні акти на право власності на землю видаються міськими, селищними, сільськими радами, районними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями. Державна реєстрація державних актів, що посвідчують право приватної власності на землю або право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) здійснюється районною, міською, селищною, сільською радою; договорів оренди - виконавчим органом міської, селищної, сільської ради, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями; державних актів на право власності на землю - місцевими державними органами земельних ресурсів Держкомзему України. Державні акти, що посвідчують право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю або право постійного користування землею реєструються, відповідно, у: Книзі записів (реєстрації) державних актів на право приватної власності на землю за формою згідно з додатком 1; Книзі реєстрації державних актів на право колективної власності на землю за формою згідно з додатком 2; Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю за формою згідно з додатком 3; Книзі реєстрації державних актів на право постійного користування землею (громадянами) за формою згідно з додатком 4; Книзі реєстрації державних актів на право постійного користування землею (юридичними особами) за формою згідно з додатком 5. З вищенаведених письмових доказів вбачається, що [PERSON] на підставі рішення 14 сесії 23 скликання Шахворостівської сільської Ради народних депутатів від 29 серпня 2000р. було видано державний акт серії ПЛ № 056589 від 17 січня 2001 року на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га, яка розташована на території с. Любівщина-2 Шахворостівської сільської ради, землю передано для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель. При цьому, даний державний акт не відповідає вимогам Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, оскільки в ньому відсутня печатка Шахворостівської сільською ради, що стало підставою для відмови позивачу в проведенні реєстраційних дій державним реєстратором. Разом з тим, у ГУ Держгеокадастру у Полтавській області наявні відомості про те, що спірна земельна ділянка станом на 31.12.2012 є власністю [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ПЛ №056589, зареєстрованого в книзі №2 реєстрації державних актів на право приватної власності на землю на території Шахворостівської сільської ради №1567 від 17.01.2001 року. Отже, у позивача виникло право власності на спірну земельну ділянку, адже вона отримала відповідний державний акт і відомості про цей акт були зареєстровані в книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю. Суд враховує, що право власності позивача на спірну земельну ділянку не визнається державним реєстратором міської ради внаслідок суттєвих недоліків, які наявні у державному акті щодо права власності на спірну земельну ділянку. Однак, ці недоліки не можуть бути усунуті станом на час розгляду справи, а тому право позивача підлягає захисту в судовому порядку. Щодо вимог позивача про визнання права власності на спірну земельну ділянку саме із зазначенням кадастрового номеру такої земельної ділянки і адреси її розташування, слід зазначити наступне. Згідно зі ст.15 Закону України «Про державний земельний кадастр» до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування; опис меж; площа; міри ліній периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі тощо. Крім того згідно вимог ст.16 Закону України «Про державний земельний кадастр» кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі і може бути скасований лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номеру. До того ж ст.21 Закону України «Про державний земельний кадастр» передбачено підстави та основні вимоги щодо внесення відомостей до Державного земельного кадастру. Зокрема, такі відомості вносяться: на підставі відповідної технічної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених ст. 79-1 ЗК України, при їх формуванні; на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 Земельного кодексу України; на підставі проектів землеустрою щодо впорядкування існуючих землеволодінь - у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками. Частина 6 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлює, що однією з підстав для відмови в проведенні державної реєстрації земельної ділянки знаходження в межах земельної ділянки, що підлягає реєстрації, іншої земельної ділянки або її частини. При цьому власник не зможе одержати кадастровий номер, який є обов`язковим у разі відчуження земельної ділянки. Це означає, що за відсутності такого номера особа не може повноцінно розпоряджатися своєю власністю: продати, подарувати земельну ділянку або будинок чи іншу споруду, розташовану на такій ділянці. Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або їхніх спадкоємців чи особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом або іншої, визначеної законом особи. Державна реєстрація таких земельних ділянок може бути здійснена також без подання заяв зазначених осіб центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. У разі відсутності у зазначеного органу документації із землеустрою з визначенням координат поворотних точок меж земельних ділянок цей орган забезпечує організацію проведення робіт з розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок і здійснення державної реєстрації таких земельних ділянок. Згідно з п. 4 розділу VІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр» у разі якщо після перенесення інформації про земельні ділянки з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру виявлені помилки у визначенні площ та/або меж земельних ділянок (розташування в межах земельної ділянки частини іншої земельної ділянки; невідповідність меж земельної ділянки, вказаних у Державному реєстрі земель, її дійсним межам; невідповідність площі земельної ділянки, вказаної у Державному реєстрі земель, її дійсній площі у зв`язку із зміною методів підрахунку (округлення); присвоєння декільком земельним ділянкам однакових кадастрових номерів), такі помилки за згодою власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності можуть бути виправлені на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або за матеріалами інвентаризації земель. Зміна меж земельної ділянки при виправленні вказаних помилок допускається за письмовим погодженням з особами, яким належить право власності (а щодо земель державної та комунальної власності - право користування) на суміжні земельні ділянки. Відсутність згоди власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності на виправлення вказаних помилок не є підставою для відмови у перенесенні відомостей про відповідну земельну ділянку до Державного земельного кадастру, надання відомостей про земельну ділянку з Державного земельного кадастру. Про виявлені помилки центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, письмово безоплатно повідомляє власників (користувачів) земельних ділянок. Як вбачається з повідомлення про відмову у наданні відомостей з Державного земельного кадастру №РВ-5300335302024 від 18.04.2024, у Державному земельному кадастрі відсутні запитувані відомості щодо спірної земельної ділянки (а.с.7). Таким чином,\~позивачем не\~доведено належними\~та допустимими\~доказами,\~що спірній\~земельній ділянці\~присвоєно кадастровий\~номер №\~5323289200:00:006:0457\~та саме\~місце розташування\~ [ADDRESS] . За таких обставин суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині. Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1статті 16 ЦК України). Частиною 2 ст.16 ЦК України визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Стаття 152 ЗК України визначає способи захисту прав на земельні ділянки та при цьому встановлює, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно з ч. 1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Вищевказані обставини сторонами не оспорюються, визнаються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами. Таким чином, існують законні та достатні підстави для часткового задоволення позовних вимог, а саме про визнання за позивачем права власності на спірну земельну ділянку, яка належить позивачу на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ПЛ №056589. На підставі викладеного та

Outcome: partial