Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить розрвати укладений між ними шлюб, вказуючи, що 11.11.2007 року зареєстрував шлюб з відповідачем. Від шлюбу мають двоє дітей, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] . Подружні стосунки між ними припинені. На даний час разом не проживають. Спір про розподіл майна відсутній. Просить шлюб розірвати. Крім того, позивач залишити йому на виховання дитину [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 09 квітня 2024 року, позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Позивач у судовому засіданні просив задоволити позовні вимоги. Пояснив, що у 2007 році уклав шлюб, від якого має з відповідачкою двох дітей. З серпня 2023 року припинив шлюбні стосунки з відповідачкою, не мають спільного сімейного бюджету, господарство спільно ними не ведеться. Зазначив, що причиною розриву сімейних стосунків є різні погляди на сімейне життя, через свою роботу, мало уваги преділяє дружині. Просить не давати строк для примирення, оскільки таке збереження стане на заваді на його роботі . Стосунки з дітьми нормальні, привітні, діти проживають разом з їх мамою. Старша дитина - дочка [PERSON] , закінчує 10 класів має намір стати юристом, тому, залишаючись на його вихованні вона зможе більше часу проводити із ним та більше дізнатися про цю професію. У його відсутність буде жити у своїх дідуся і бабусі - його батьків, де створені всі умови для навчання та розвитку дитини. Відповідач не заперечила щодо задоволення позову, підтвердила, що сімейні стосунки припинені, примирення неможливе: не можуть знайти спільної мови між собою, через що не можуть вирішити конфлікти між собою. Зазначила, що16 років живе у шлюбі, чоловік по роботі виїжджає на виїзди, часто у пізній час, що дає їй підстави сумніватися у ньому. Повідомила суду, що погоджується з усіма умовами позивача. Дитині виповнилося 15 років і вона виявила бажання бути із татом, а тому вона не заперечує: якщо дитина хоче, то нехай спробує пожити з батьком. Суд, заслухавши сторін, думку дитини, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до висновку. З встановлених обставин вбачається, що правовідносини, з приводу яких позивач звернувся до суду, є сімейними, які врегульовані нормами СК України та ЦК України. Відповідно до ст.109 СК України, шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , шлюб між сторонами зареєстрований 21.09.2007 р. (а.с. 8). Від шлюбу сторони мають дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність неповнолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. У ході розгляду справи судом встановлено, що між сторонами фактичні шлюбні відносини припинені, примирення не можливо, так як це буде суперечити інтересам та волі сторін. При таких обставинах, суд дійшов до висновку, що вказана позовна вимога підлягає до задоволення. Щодо залишення на виховання дитини позивачу, суд зазначає наступне. Позивач вважає, що його неповнолітня донька - [PERSON] має залишатися у нього на вихованні та пояснив мету встановлення такого виховання - дитина, проживаючи з ним, зможе більше дізнатись про майбутню професію, оскільки хоче бути юристом. Вказані доводи не заслуговують на увагу з огляду на наступне. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 15 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Наведені положення закону повністю узгоджуються із положенням ст. 157 Сімейного кодексу України, відповідно до якої питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Так, батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Отже, виховання дитини є обов`язком обох батьків, а право одного з батьків на участь у вихованні та житті дитини гарантується державою. Статтями 158 та 159 СК України передбачено механізм забезпечення права одного з батьків на участь у вихованні дитини та виконання ним батьківського обов`язку, а саме: способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з дитиною того із батьків, хто проживає окремо від неї визначається органом опіки та піклування за заявою матері батька дитини. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання (ст.158 СК України). Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод ( ст. 159 СК України). У такому випадку, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. За заявою заінтересованої сторони суд може зупинити виконання рішення органу опіки та піклування до вирішення спору. У разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним ( ст. 159 СК України). Отже, відповідно до положень закону, в тих випадках, коли батьки, внаслідок розірвання шлюбу або з будь-яких інших причин, проживають окремо та не можуть дійти згоди щодо участі у вихованні дитини або той із батьків, з ким дитина проживає чинить різного роду перешкоди у вихованні дитини, ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, тобто звернення до суду обумовлено існуванням обставин, які вказують, що між батьками дитини виник та існує спір щодо участі у вихованні,- в такому випадку, суд вирішуючи такий спір, визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Проте, усупереч викладеному, суд, заслухавши кожну з сторін, думку дитини, з`ясував обставини, що свідчать про зворотнє. Так, відповідач не заперечує щодо участі батька дитини у вихованні. Крім того, вона не проти, якщо дитина проживатиме з ним, оскільки дитині виповнилося п`ятнадцять років і вона може вільно висловити свою позицію з цього приводу. Позивач підтвердила, що з вибором доньки у будь-якому випадку погоджується. В свою чергу, позивач, у позові не зазначав, у який спосіб суд повинен визначити його участь у вихованні доньки та що перешкоджає виконанню ним обов`язку з виховання дитини. Питання визначення місця проживання дитини у повозові не порушувалось; у судовому засіданні, позивач уточнив, що проживання дитини з ним дасть дитині більше уяви щодо майбутньої професії. Судом з`ясовано, що до органу опіки та піклування сторони не зверталися, нотаріально посвідчений договір про здійснення батьківських прав та обов`язків не укладали, про наявність перешкод у побаченні з дитиною, у спілкуванні батька з дитиною судом також не було встановлено та й сама дитина у судовому засіданні не підтвердила наміру проживати разом з батьком. Вказала, що має хист до інших професій, аніж ту, на яку вказував позивач. Дитина, в присутності психолога, повідомила суду, що навчається у ліцеї № 3, перейшла до 11 класу, навчається гарно. Має братика чотирьох років. Стосунки між усіма членами сім`ї хороші. Бачиться з татом через день та спілкується щодня. Мама не перешкоджає бачититися з татом та не заважає їхньому спілкуванню. Їй відомо про рішення батьків розлучитися, поділяє його, оскільки поважає їх вибір. З однакової прихильністю відноситься до обох батьків. Ту обставину, що дитина прихильна та любить обох батьків підтвердив і психолог; у сім`ї дружня, доброзичлива обстановка. Дитина відкрита до спілкування, впевнено висловлює свою позицію. На момент розгляду справи дитині виповнилося повних 15 років, її батьками є сторони у справі. Згідно до ч.2, ч.6 ст.29 ЦК України фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком встановлених законом обмежень. Може мати кілька місць проживання. У частині 3 статті 160 СК України чітко визначено, що якщо батьки дитини проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла 14 років, визначається нею самою. Суд, відповідно до положень ст.161 СК України вирішує спір щодо того з ким буде проживати дитина, батьки якої проживають окремо, якщо дитина є малолітньою. Малолітньою є особа, яка не досягла 14 років ( ст. 31 ЦК України). Наведені норми у своїй сукупності вказують на те, що дитина має право жити з батьками, має право на гармонійний розвиток в належних умовах. Батьки зобов`язані забезпечити дитині відповідні умови. В залежності від віку дитини спочатку місце проживання визначається законом з батьками, потім за їх спільною згодою. Після досягнення дитиною десятирічного віку вже враховується її думка щодо місця проживання з батьками які живуть окремо. За відсутності згоди, щодо визначення місця проживання дитини до чотирнадцяти років спір може бути вирішений судом. Після досягнення чотирнадцяти років дитина самостійно визначає місце проживання і у цьому випадку законом не визначено вирішення спору між батьками у судовому порядку. Таким чином, за належних умов, державою зводиться до мінімуму втручання її органів у приватне та сімейне життя особи. Слід зауважити, що Сімейним кодексом України не передбачено залишення дитини на виховання з одним із подружжя при розірванні шлюбу, крім випадків, передбачених ст. 109 СК України. З огляду на викладене, суд дійшов до переконання, що п озивач не надав достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження наявності правових підстав залишення на виховання йому дитини [PERSON] , [INFO] та необхідності визначення місця проживання дитини з батьком з огляду на інтереси самої дитини, які би мали переважати над інтересами і бажаннями її батьків, а судом не встановлено наявність спірних відносин між сторонами, які б потребували втручання з боку держави. Лише за наявності такого спору між батьками Сімейним кодексом України чітко визначений порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. У зв`язку з тим, що позовні вимоги задоволені частково, суд вирішує питання про розподіл судових витрат, згідно ст. 141 ЦПК України. На підставі вищенаведеного та

Outcome: partial