Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-26 00:00:00

Керівник Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області, в інтересах держави в особі Харківської міської ради, звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, [PERSON] про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визнання спадщини відумерлою, витребування майна з чужого незаконного володіння. Позовна заява мотивована тим, що Новобаварською окружною прокуратурою міста Харкова здійснювалось процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 12022221220000937 за фактом незаконного заволодіння квартирою [ADDRESS] . Відповідно до наявного в матеріалах КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради щодо цілого житлового будинку по [ADDRESS] . Зі списку пайщиків Житлово-будівельного кооперативу «Роща-7» вбачається, що пайщиком квартири [ADDRESS] у вказаному будинку є [PERSON] , а згідно з відомостями ЖК «Роща-7» відповідний пай повністю сплачений 12.02.1992. Положеннями ст. 15 Закону України «Про власність» (в редакції станом на 12.02.1992, тобто на момент повної сплати паю) передбачалось, що член житлово- будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває права власності на це майно, а в силу ст.16 вказаного Закону майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Законодавством, чинним станом на 12.02.1992, не передбачалось вчинення додаткових дій для оформлення права власності, у зв`язку з чим, момент виникнення вказаного права на той час не пов`язувався з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно та державною реєстрацією цього права. Отже, [PERSON] , [INFO] , як член житлово- будівельного кооперативу, з 12.02.1992 - після повної сплати пайових внесків на користь кооперативу, разом зі своєю дружиною [PERSON] , [INFO] , набули право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , в якій, згідно відомостей кооперативу, вони були зареєстровані та постійно проживали удвох з 28.02.1990 до своєї смерті. Після смерті власників квартири [ADDRESS] - [PERSON] та [PERSON] , трупи яких виявлені у вказаній квартирі 26.06.2019 (ЄО № 25629 від 26.06.2019) та 27.06.2019 (ЄО № 25827 від 27.06.2019) відповідно, відкрилась спадщина на належні їм частки у праві власності на вказану квартиру, однак спадкові права можливими спадкоємцями в установленому законом порядку оформлені не були. Свідоцтва про смерть [PERSON] та [PERSON] не видавалися у зв`язку з відсутністю спадкоємців, водночас за результатами безпосереднього доступу до реєстру актів цивільного стану з`ясовано, що згідно актового запису про смерть №12175 від 21.08.2019, складеного Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Харківській області за заявою співробітника ХОБСМЕ, зареєстровано факт смерті невідомої особи чоловічої статі, датою смерті якої вказано [INFO] . Документом, що підтверджує факт смерті зазначено лікарське свідоцтво про смерть № 10-12-1650-ДМ/19. видане відділом судово-медичної експертизи трупів Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи. При цьому, з матеріалів кримінального провадження №12019220480002502 від 27.06.2019 за фактом виявлення 26.06.2019 (після надходження о 12.30 год. повідомлення зі служби 102) в квартирі [ADDRESS] трупа невідомого чоловіка вбачається, що на підставі ухвали слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.07.2019 у справі № 638/9839/19 судмедекспертом відділу судово-медичної експертизи трупів Харківського облбюро СМЕ складено висновок експерта № 10-12-1650-ДМ/19 щодо трупа невідомого чоловіка, виявленого 26.06.2019 в квартирі [ADDRESS] . Вказаний висновок містить посилання на лікарське свідоцтво про смерть № 10-12-1650-ДМ/19 . Актовий запис про смерть вищевказаного чоловіка, як невідомого (з огляду на відсутність інших відомостей про нього в лікарському свідоцтві про смерть), здійснено за заявою співробітника Харківського облбюро СМЕ, що узгоджується з абз. 1 п. 12 глави 5 розділу III Правил, відповідно до якого, при державній реєстрації смерті невпізнаних осіб до актового запису про смерть уносяться тільки ті відомості, які містяться у лікарському свідоцтві про смерть. Пред`явлення трупа для впізнання у кримінальному провадженні № 12019220480002502, в якому прийнято рішення про закриття на підставі ч.1 п.2 ст.284 КК України, з урахуванням відсутності спадкоємців, не здійснювалось, що унеможливлює внесення в установленому законом порядку змін до відповідного актового запису, оскільки в силу абз.2 п.12 глави 5 розділу III Правил внесення таких змін є можливим за наявності протоколу впізнання трупа, а згідно п.1.14 розділу І Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 № 96/5 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 14.01.2011 за №55/18793 внесення змін до актових записів цивільного стану щодо померлих проводяться за заявами осіб, які входять до кола спадкоємців за законом або заповітом, згідно з чинним законодавством України. Разом з цим, у матеріалах вказаного кримінального провадження містяться: - письмове пояснення [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована та проживає в квартирі [ADDRESS] (тел. [NUMBER] ), надане 26.06.2019. За змістом вказаного пояснення, в квартирі [ADDRESS] постійно проживали [PERSON] (1942 р.н.) та [PERSON] (1940 р.н.), які протягом останнього часу не виявляли ознак життя у квартирі; - протокол допиту свідка [PERSON] , [INFO] , мешканки квартири [ADDRESS] , згідно показів якої, в квартирі [ADDRESS] постійно проживали [PERSON] (1942 р.н.) та [PERSON] (1940 р.н.), які протягом останнього часу не виявляли ознак життя у згаданій квартирі. [PERSON] востаннє бачила [INFO] . Крім цього, факт смерті [PERSON] і [PERSON] підтверджується матеріалами, наданими ЖК «Роща-7» (відмітки про смерть у формах А і В), а також показами [PERSON] та [PERSON] допитаних, відповідно, 01.08.2022 та 03.08.2022 в якості свідків у кримінальному провадженні № 12022221220000937 за фактом незаконного заволодіння квартирою [ADDRESS] . Встановлення того факту, що вказаний в означеному актовому записі невідомий чоловік є саме [PERSON] , [INFO] , має юридичне значення для вирішення питання про визнання відумерлою спадщини, яка відкрилася після його смерті, а також витребування спірної квартири з незаконного володіння відповідача-2. Встановити вказаний факт в інший спосіб, аніж у судовому порядку, на теперішній час не є можливим. У силу ч. 2 ст. 1220 ЦК України, 26.06.2019, в день смерті [PERSON] , відкрилася спадщина за його останнім місцем проживання у вищевказаній квартирі (ч. 1 ст. 1221 ЦК України) відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України. На час відкриття спадщини постійно (як до, так і після смерті спадкодавця) разом із спадкодавцем проживала дружина померлого - [PERSON] , [INFO] , яка у силу ч.1 ст. 1261 є спадкоємцем першої черги за законом. Однак, до спливу визначеного ч. 1 ст. 1270 ЦК України 6-місячного строку з моменту смерті свого чоловіка [PERSON] також померла ( [INFO] ), не встигнувши прийняти спадщину у вигляді частки її померлого чоловіка [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] . Так, з актового запису ДРАЦС про смерть № 14520 від 09.10.2019, виданого на підставі лікарського свідоцтва про смерть № 10-12-1663-ДМ/19, вбачається, що датою смерті [PERSON] зазначено [INFO] , Водночас, датою народження померлої [PERSON] в актовому записі помилково вказано [INFO]. При цьому, з матеріалів кримінального провадження № 12019220480002521 від 28.06.2019 за фактом виявлення 27.06.2019 (після надходження о 16.26 год. повідомлення зі служби 102) в квартирі [ADDRESS] трупа [PERSON] , 1942 р.н. вбачається наступне. У протоколі огляду місця події від 27.06.2019 зазначено про виявлення в згаданій квартирі трупа [PERSON] , датою народження якої помилково вказано [INFO] (при цьому, документів, які б посвідчували особу померлої, як вбачається зі змісту протоколу, в квартирі не виявлено). У подальшому в клопотанні від 01.07.2019 про проведення судової експертизи та залучення експерта, відповідно, датою народження [PERSON] також помилково вказано [INFO]. Після цього судмедекспертом відділу судово-медичної експертизи трупів Харківського облбюро СМЕ складено висновок експерта № 10-12-1663-ДМ/19 щодо трупа [PERSON] , виявленого 27.06.2019 в квартирі [ADDRESS] . При цьому, виходячи з наданих експерту відомостей, датою народження померлої помилково зазначено [INFO] . Вказаний висновок експерта містить посилання на лікарське свідоцтво про смерть № 10-12-1663-ДМ/19 . При цьому, актовий запис № 14520 від 09.10.2019 про смерть [PERSON] , здійснений за заявою співробітника Харківського облбюро СМЕ, містить неправильні відомості в частині дати народження померлої особи - [INFO] (тоді як правильною датою є [INFO]). У вказаному актовому записі міститься відмітка про те, що паспорт померлої не здано. Водночас, правильна дата народження [PERSON] ([INFO]) міститься в матеріалах, наданих ЖК «Роща-7» (відповідні відмітки у формах А і В), а також підтверджується показами [PERSON] та [PERSON] допитаних, відповідно, 01.08.2022 та 03.08.2022 в якості свідків у кримінальному провадженні № 12022221220000937 за фактом незаконного заволодіння квартирою [ADDRESS] . Встановлення того факту, що датою народження померлої [PERSON] є саме [INFO], а не [INFO], як неправильно зазначено в актовому записі про її смерть, має юридичне значення для вирішення питання про визнання відумерлою спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] і [PERSON] , а також подальшого витребування спірної квартири з незаконного володіння відповідача - 2. З листа завідувачки відділу судово-медичної експертизи трупів Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи від 30.01.2023 №02-06/97 вбачається, що поховання виявлених у квартирі [ADDRESS] трупів [PERSON] та невідомого чоловіка здійснене за рахунок держави 02.08.2019 та 12.08.2019 відповідно. Лікарські свідоцтва про їх смерть за № 10-12-1663-ДМ/19 та № 10-12-1650-ДМ/19 передані до органів ДРАЦС медичним реєстратором відділу судово-медичної експертизи трупів. З інформаційних довідок зі Спадкового реєстру від 23.08.2022, наданих приватним нотаріусом ХМНО Варніковою К.В., убачається відсутність заведених спадкових справ, виданих свідоцтв про право на спадщину після смерті [PERSON] та [PERSON] . При цьому, досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 12022221220000937, судовий розгляд якого на теперішній час здійснюється Дзержинським районним судом м. Харкова, встановлено, зокрема, що для створення видимості наявності належного власника квартири [ADDRESS] та проведення державної реєстрації відповідного права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (з метою подальшого продажу та заволодіння квартирою шляхом обману), фігурантами вказаного кримінального провадження укладено договір купівлі- продажу вказаної квартири від імені псевдовласника на користь псевдопокупця. Для цього вказані особи за невстановлених обставин отримали паспорт серії [NUMBER] , виданий Київським МВ РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 03.12.1998 на ім`я [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , підробили відтиски штампів Дзержинського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області з відмітками про реєстрацію [PERSON] з 22.01.2001 по 08.05.2009 в квартирі [ADDRESS] та вклеїли до цього паспорта фотокартку [PERSON] . Одночасно вказані особи підробили правовстановлюючий документ на квартиру, за змістом якого її власником вказано [PERSON] , а також довідку КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради з метою надання цих документів нотаріусу для підтвердження належності квартири на праві власності [PERSON] на підставі відповідного правовстановлюючого документа. Крім цього, вищевказані особи за невстановлених обставин отримали паспорт серії [NUMBER] , виданий Краснолиманським РВ УМВС України в Донецькій області 23.04.2005 на ім`я [PERSON] , [INFO] , місцезнаходження якого не встановлене, та вклеїли до вказаного паспорта фотокартку [PERSON] . У подальшому, 30.09.2021, [PERSON] (видаючи себе за [PERSON] ) та [PERSON] (видаючи себе за [PERSON] ) прибули до приватного нотаріуса ХРНО Гаражі Н.П. ( [ADDRESS] ), де, діючи шляхом обману, надали вказаному нотаріусу вищевказані підроблені паспорти та правовстановлюючі документи на квартиру [ADDRESS] . На підставі вказаних документів приватним нотаріусом ХРНО Гаражею Н.П. посвідчено договір купівлі-продажу від 30.09.2021 (реєстровий № 3415) між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем) та в цей же день проведено державну реєстрацію права власності на відповідну квартиру за [PERSON] (номер запису про право власності: 44238195). На час нотаріального посвідчення вказаного договору право власності на квартиру [ADDRESS] , як на окремий об`єкт нерухомого майна, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване не було, в зв`язку з чим, відповідно до вимог п.1.1. глави 2 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за №282/20592, правочин щодо відчуження майна, право власності на яке підлягало реєстрації, міг бути посвідчений за умови подання документів, що посвідчували право власності на майно, що відчужувалося. Так, у пункті 1.2. вказаного договору було вказано, що нерухоме майно належить [PERSON] (продавцю) на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради 25.09.2006 (реєстраційний №2-А-07-259788), зареєстрованого в Харківському міському бюро технічної інвентаризації 02.10.2006 та записаного в реєстрову книгу під № П-2-33864. У матеріалах справи нотаріуса за вказаним договором містяться оригінали свідоцтва із вищевказаними реквізитами, а також довідки КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради від 30.07.2021 за №1107693, начебто отриманої на замовлення [PERSON] , за змістом якої, за інформацією з паперових носіїв до 31.12.2012 квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.09.2006, виданого Центром (відділом) приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради під реєстраційним №2-А-07-259788. У подальшому приватним нотаріусом ХМНО Тельпіс О.В. посвідчено договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири від 25.10.2021 (реєстровий №1756) між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем). У цей же день вказаним нотаріусом проведено державну реєстрацію права власності на відповідну квартиру за [PERSON] (номер запису про право власності: 44632569). Пунктом 6 означеного договору передбачено, що продаж нерухомого майна вчинено за суму 1 051 600 грн. Однак, з листа директора КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради від 09.12.2021 №8616/0412/21, надісланого у відповідь на вимогу слідчого у кримінальному провадженні, вбачається, що інвентаризаційна справа на квартиру [ADDRESS] не складалась, державна реєстрація права власності на згаданий об`єкт нерухомого майна до 31.12.2012 включно не здійснювалась, а запис реєстрової книги під № П-2-33864 стосується реєстрації іншого об`єкта нерухомого майна - квартири [ADDRESS] . Крім цього, за матеріалами КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради встановлено, що довідка від 30.07.2021 за №1107693 вказаним підприємством видана не на замовлення [PERSON] , а на замовлення [PERSON] (встановлено, що відповідну заяву в інтересах останньої подано 29.07.2021 [PERSON] з пред`явленням підробленої довіреності від 20.08.2020, начебто посвідченої приватним нотаріусом ХМНО Єрмаковою Н.Я. (реєстровий №474), текст якої викладено на нотаріальному бланку серії НОН №995064, при цьому з відомостей Єдиного реєстру довіреностей вбачається, що бланк з вказаними серією та номером витрачено згаданим нотаріусом для нотаріального посвідчення іншої довіреності - виданої [PERSON] на користь [PERSON] на представництво інтересів з питань експлуатації квартири [ADDRESS] ). Зі змісту вказаної, фактично виданої, довідки від 30.07.2021 за №1107693 вбачається відсутність зареєстрованого у державних реєстрах права власності на відповідну квартиру, що вказує на підроблення довідки зі згаданими реквізитами, наданої нотаріусу для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 30.09.2021. Згідно висновку експерта Харківського НДЕКЦ МВС України № СЕ-19/121-22/16097-ФП від 05.12.2022 за матеріалами судової експертизи, призначеної у кримінальному провадженні, на досліджених зображеннях особи чоловічої статі, що зафіксована на копії 1-ої та 5-ої сторінок паспорта громадянина України на ім`я [PERSON] , [INFO] серії [NUMBER] , виданий Київським МВРВ ХМУ УМВС України в Харківській області 03.12.1998, на копії 1-ої сторінки паспорта громадянина України на ім`я [PERSON] , [INFO] серії [NUMBER] , виданий Харківським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 21.04.2012, на фото особи чоловічої статі на ім`я [PERSON] , [INFO] , що міститься на 1-ому аркуші формату А-4 - зображена одна і та ж особа. Згідно висновку експерта Харківського НДЕКЦ МВС України №СЕ-19/121-22/9353-ФП від 04.08.2022 за матеріалами судової експертизи, призначеної у кримінальному провадженні, на досліджених зображеннях особи чоловічої статі, що зафіксована на копії 1-ої, 3-ої сторінок паспорта громадянина України на ім`я [PERSON] , [INFO] серії [NUMBER] , виданий Київським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 29.11.2005, на копії 1-ої, 3-ої сторінок паспорта громадянина України на ім`я [PERSON] , [INFO] серії [NUMBER] , виданий Краснолиманським РВ УМВС України в Донецькій області 23.04.2005, - зображена одна і та ж особа. Згідно висновку експерта ННЦ «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса» Міністерства юстиції України №21388/24878-24879 від 02.12.2022, складеного за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи, призначеної у кримінальному провадженні: Рукописні записи « [PERSON] » у договорі купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 30.09.2021, укладеному між [PERSON] та [PERSON] , посвідченому приватним нотаріусом ХРНО Гаражою Н.П., зареєстрованому в реєстрі за № 3415, розташований на зворотній стороні другого аркуша документа, у рядку «ПОКУПЕЦЬ»; « [PERSON] » у заяві від 30.09.2021 від імені [PERSON] на ім`я Приватного нотаріуса ХРНО Гаражі Н.П. про сімейний стан [PERSON] на момент підписання договору, розташований під друкованим текстом «Мені, [PERSON] , зміст цієї заяви до відома доведено» у рядку «Підпис»; « [PERSON] » у заяві від 30.09.2021 від імені [PERSON] на ім`я приватного, нотаріуса ХРНО Гаражі Н.П. про сімейний стан [PERSON] на момент підписання договору, розташований під друкованим текстом «Тридцятого вересня дві тисячі двадцять першого року» у рядку «Підпис», виконані [PERSON] . Підписи від імені [PERSON] у договорі купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 30.09.2021, укладеному між [PERSON] та [PERSON] , посвідченому приватним нотаріусом ХРНО Гаражою Н.П., зареєстрованому в реєстрі за № 3415, розташований на зворотній стороні другого аркуша документа, у рядку «ПОКУПЕЦЬ», перед рукописним записом « [PERSON] »; заяві від 30.09.2021 від імені [PERSON] на ім`я приватного нотаріуса ХРНО Гаражі Н.П. про сімейний стан [PERSON] на момент підписання договору, розташований під друкованим текстом «Мені, [PERSON] , зміст цієї заяви до відома доведено» у рядку «Підпис» після рукописного запису « [PERSON] »; заяві від 30.09.2021 від імені [PERSON] на ім`я приватного нотаріуса ХРНО Гаражі Н.П. про сімейний стан [PERSON] на момент підписання договору, розташований під друкованим текстом «Тридцятого вересня дві тисячі двадцять першого року» у рядку «Підпис» після рукописного запису « [PERSON] », виконані не [PERSON] . Ці підписи виконані [PERSON] . Незважаючи на проведену державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за [PERSON] , а в подальшому - за [PERSON] , вважає, що таке право вказаними особами у законний спосіб не набуто. Таким чином, у силу ч. 4 ст. 25, п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України цивільна правоздатність (у тому числі право власності) [PERSON] та [PERSON] , як законних власників спірної квартири, припинилися у момент їх смерті, у зв`язку з чим, відповідне нерухоме майно не могло бути предметом продажу до можливого прийняття спадщини потенційними спадкоємцями або, у разі їх відсутності або неприйняття спадщини, до переходу у власність територіальної громади за правилами відумерлості спадщини. З огляду на очевидну спрямованість договорів купівлі-продажу від 30.09.2021 (між псевдовласником [PERSON] та псевдопокупцем [PERSON] ) та 25.10.2021 (між псевдопродавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] ) на незаконне заволодіння квартирою [ADDRESS] (щодо переходу якої у власність територіальної громади за правилами відумерлості спадщини Харківська міська рада мала легітимні та виправдані очікування), згадані правочини є такими, що порушують публічний порядок, тобто нікчемними в силу ч. ч. 1-2 ст. 228 ЦК України. У момент вчинення вказаних вище нікчемних правочинів порушено вимоги, встановлені ч. 1 ст. 203 цього Кодексу, а саме, у момент укладення договору купівлі-продажу від 30.09.2021: відсутність реального волевиявлення продавця [PERSON] у зв`язку з його смертю та неможливість, у зв`язку з цим, виникнення прав та обов`язків продавця; невідповідність змісту договору вимогам ч. 1 ст. 658 ЦК України, якою передбачено, що право продажу товару належить його власнику ( [PERSON] у законний спосіб права власності на спірну квартиру не набув); невідповідність змісту договору інтересам держави в особі Харківської міської ради, які випливають зі встановленого ст. 1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою. У момент укладення договору купівлі-продажу від 25.10.2021 - відсутність реального волевиявлення продавця [PERSON] (використано лише паспорт останнього з вклеєною фотокарткою іншої особи); невідповідність змісту договору вимогам ч.1 ст.658 ЦК України, якою передбачено, що право продажу товару належить його власнику ( [PERSON] у законний спосіб права власності на спірну квартиру не набув); невідповідність змісту договору інтересам держави в особі Харківської міської ради, які випливають зі встановленого ст. 1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою. Вчиненням вказаних нікчемних правочинів унеможливлено реалізацію позивачем визначеного законом обов`язку звернутися після спливу встановленого законом строку до суду із заявою в порядку окремого провадження про визнання спадщини на відповідну квартиру відумерлою, чим порушено права позивача на відумерлість спадщини та зумовлено виникнення спору про право щодо цієї квартири, який підлягає вирішенню виключно в порядку позовного провадження. При цьому, рішень про відчуження спірного майна з комунальної власності Харківською міською радою не приймалося, остання, будучи законним власником означеної квартири (легітимних і виправданих очікувань набути майно, яке, з огляду на неприйняття упродовж визначеного законом строку спадщини можливими спадкоємцями, підлягає переходу за правилами відумерлості спадщини), не була стороною договору купівлі-продажу від 30.09.2021, у зв`язку з чим, відповідне нерухоме майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом (шляхом шахрайства). Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, шкода, завдана неправомірними діями майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. У зв`язку з цим, у випадку ухвалення судового рішення про витребування спірної квартири на користь законного власника, [PERSON] не буде позбавлена права на отримання (в т.ч. в судовому порядку) відшкодування завданої шкоди від осіб, які вчинили відповідне кримінальне правопорушення. При цьому, позивач вважає, що, укладаючи договір купівлі-продажу від 25.10.2021 щодо спірної квартири, [PERSON] , як сторона цього договору, мала би проявити розумну обачливість і належним чином дослідити підставність відповідного правочину. Такі обставини вона могла з`ясувати, скориставшись відповідною фаховою допомогою з метою вивчення достовірності наданих іншою стороною документів для вчинення продажу спірної квартири (в тому числі шляхом: більш ретельного вивчення особи продавця; спілкування із сусідами по спірній квартирі перед її придбанням) тощо. Отже, у випадку задоволення позову, не порушуватиметься право набувача майна на мирне володіння цим майном та не покладатиметься на нього індивідуальний та надмірний тягар. Такий висновок узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, наведеними у постановах від 17.03.2021 по справі № 922/634/19, від 27.04.2023 у справі № 199/4884/17. Таким чином гарантії, передбачені ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не порушуються. Відповідно до п. 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно з частиною третьою статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор, зокрема, звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Повноваження прокурора звертатися до суду з позовною заявою під час здійснення представництва інтересів держави в суді передбачено п.1 частини шостої статті 23 Закону України «Про прокуратуру». За змістом частини третьої вказаної статті Закону підставою представництва в суді законних інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Згідно з п. 9 Інформаційного листа органи прокуратури мають право подавати заяви про визнання спадщини відумерлою в інтересах територіальної громади відповідно Закону України «Про прокуратуру», яким визначено однією з функцій прокуратури представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом. Враховуючи вищевикладене, просить: - встановити факт, який має юридичне значення, а саме що [PERSON] , [INFO] (паспорт серії [NUMBER] , виданий 13.09.2001 Дзержинським РВ УМВС України в м. Харкові), який був зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , та невідомий чоловік з датою смерті 26,06.2019, зазначений в актовому записі про смерть №12175 від 21.08.2019, складеному Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області на підставі лікарського свідоцтва про смерть № 10-12-1650-Дм/19, виданого відділом судово-медичної експертизи трупів Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи, є однією й тією ж особою - [PERSON] , [INFO] ,: - встановити факт, який має юридичне значення, а саме що датою народження померлої [INFO] [PERSON] (паспорт серії [NUMBER] , виданий 09.01.2002 Дзержинським РВ УМВС України в м. Харкові), яка була зареєстрована в квартирі [ADDRESS] , є [INFO], а не [INFO], як неправильно зазначено в актовому записі про її смерть № 14520 від 09.10.2019, складеному Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області на підставі лікарського свідоцтва про смерть №10-12-1663-Дм/19, виданого відділом судово-медичної експертизи трупів Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи; - визнати відумерлою спадщину, яка відкрилась [INFO] після смерті [PERSON] , [INFO] , а також [INFO] після смерті [PERSON] , [INFO] , та складається з двокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 50,9 кв.м., житловою площею 30,4 кв.м., яка за життя належала померлим на праві спільної сумісної власності; - витребувати квартиру [ADDRESS] , загальною площею 50,9 кв.м., житловою площею 30,4 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 2468506763120) від добросовісного набувача [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) на користь законного власника - Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради. Стягнути з відповідачів судові витрати. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 травня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито загальне провадження у справі за позовом керівника Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області в інтересах держави в особі Харківської міської ради до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, [PERSON] про встановлення фактів, які мають юридичне значення, визнання спадщини відумерлою, витребування майна з чужого незаконного володіння. Призначено підготовче судове засідання. 31 липня 2023 року представником [PERSON] - адвокатом Мосіним А.В. подано відзив на позовну заяву. Вважає, що вимоги безпідставні та суперечать чинному законодавству і усталеній судовій практиці, а тому не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відзив мотивовано тим, що статтею 41 Конституції України визначено та гарантоване право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Поряд з цим приписами статтями 316, 318, 319, 321 Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV (зі змінами та доповненнями) визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. 25 жовтня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого продавець (власник) зобов`язується передати у власність відповідачці цілу квартиру, а відповідачка зобов`язується прийняти сплативши вартість цілої квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка має наступні характеристики: квартира двокімнатна, загальною площею 50,9 кв.м., житлова площа - 30,4 кв.м. Продаж квартири за домовленістю сторін вчинена за 1051600 грн 00 коп., які [PERSON] одержав від відповідачки до підписання та нотаріального посвідчення договору. Крім того витрати у зв`язку з укладанням цього договору сплачує покупець, тому відповідачкою, як покупцем сплачено збір з операції придбання (купівлі-продажу) нерухомого майна у сумі 10728 грн. 00 коп. та понесла інші витрати. В той же день, зазначений договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Тельпіс О.В., при цьому перед його посвідченням, нотаріусом встановлено особи учасників нотаріальної дії, встановлено їх дієздатність, а також належність відчужуваної квартири [PERSON] , а зазначений договір зареєстровано в реєстрі за № 1756. Крім того нотаріусом 25 жовтня 2021 року проведено державну реєстрацію права власності на квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме. Виходячи з вищенаведеного слідує, що відповідачкою вчинено всі реальні та формальні дії, що передбачені чинним законодавством та які необхідні для набуття права власності на квартиру [ADDRESS] за відплатним договором, а тому відповідачка є добросовісним набувачем зазначеного нерухомого майна та його власником, права якої захищені законом, що визнається позивачем. Зазначає, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23 жовтня 2019 року (пункт 38) прийнятої в справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19) дійшла висновку, що добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. За таких обставин твердження Позивача у позовній заяві, що Відповідачка мала би проявити розумну обачність і належним чином дослідити підставність відповідного правочину є надуманими та безпідставними, так як відомості про право власності [PERSON] були наявні у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а їх достовірність перевірена нотаріусом. Відповідно до пред`явленого позову, прокурором висунуті вимоги про визнання відумерлою спадщини, яка відкрилась [INFO] після смерті [PERSON] , а також [INFO] після смерті [PERSON] та складається з двокімнатної квартиру [ADDRESS] , загальною площею 50,9 кв.м., житловою площею 30,4 кв.м., яка за життя належала померлим на праві спільної сумісної власності, а також витребувати зазначену квартиру від добросовісного набувача (Відповідачки) на користь законного власника - Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради. Зазначені вимоги мотивовані тим, що окремі особи шляхом підробки документів, вчинили ряд протиправних дій направлених на реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , за результатами яких заволоділи вказаним майном, що було в подальшому придбане Відповідачкою, а за даним фактом розпочато досудове розслідування кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України, відомості про які внесені 01 вересня 2022 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12022221220000937. Звертає увагу суду, що добросовісний набувач не може відповідати за бездіяльність влади. Факт незаконного відчуження не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, але є підставою для відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням. На сьогоднішній день судова практика у спорах про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикація) на підставі статей 387, 388 Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV (зі змінами та доповненнями) є досить усталеною. Сталість та єдність судової практики у такій категорії справ забезпечується, передусім Верховним Судом, який у своїх рішеннях неодноразово роз`яснював підстави та умови для застосування такого способу захисту як віндикація, а також проблемні питання правозастосування у відповідній категорії справ. У низці справ цієї категорії Верховним Судом було висловлено правової позицію, відповідно до якої при вирішенні питання про витребування майна від добросовісного набувача слід враховувати положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки таке витребування може становити індивідуальний та надмірний тягар для добросовісного набувача. Так, у постановах від 20 березня 2019 року прийнятої в справі № 521/8368/15-ц, від 26 вересня 2019 року прийнятої справі № 2-4352/11, Верховний Суд з посиланням на практику Європейського Суду з прав людини, зробив висновок про відсутність підстав для задоволення позову прокуратури, поданого в інтересах держави, в частині витребування майна у добросовісного набувача, оскільки це призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того Верховний Суд у постанові від 26 вересня 2019 року прийнятої в справі № 521/8368/15-ц дійшов висновку, що конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням. Поряд із цим, Верховний Суд у постанові від 14.04.2022 прийнятої в справі № 644/2204/19 звернув увагу, що саме держава як учасник відповідних правовідносин повинна нести ризик незаконного відчуження майна, оскільки має спеціальні механізми для запобігання цьому. Такий розподіл ризиків між власником і добросовісним набувачем був би невиправданим, якби мова йшла про приватну власність. Оскільки приватний власник майна так само як і його добросовісний набувач неповинен відповідати за помилки, «допущені в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном». Такими, як вбачається, є зокрема, процедури нотаріального посвідчення правочинів з нерухомістю та державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Крім того, позбавлення власності так само покладатиме неприватного власника надмірний тягар, пов`язаний з втратою майна та відсутності дієвих механізмів отримання компенсації за втрачене майно. Отже, задоволення позовних вимог про витребування спірної квартири у добросовісного набувача, призведе о порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на нього буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. З огляду на обставини справи відповідачка придбала квартиру сплативши її вартість у сумі 1051600 грн. 00 коп, а також збір з операцій придбання нерухомого майна у сумі 10728 грн. 00 коп. та понесла інші витрати, що підтверджено наявними в справі доказами. Вказані обставини свідчать про покладання на відповідача - добросовісного набувача індивідуального та надмірного тягаря при відсутності дієвих, гарантованих державою механізмів отримання компенсації за втрачене майно та понесені витрати. Відповідачка зазначає, що у відповідності до ст. 330 Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV (зі змінами та доповненнями) якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Серед способів захисту речових прав законодаство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння, що передбачено ст.ст. 387, 388 Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV (зі змінами та доповненнями). Вказаний спосіб захисту реалізується шляхом подання віндикаційного позову, предметом якого є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі визначених ст. 388 Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV (зі змінами та доповненнями). Відтак саме власнику або законному користувачу майна належить право на витребування майна з незаконного володіння, про що зазначала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 грудня 2018 року прийнятої в справі № 522/2110/15-ц. Виходячи зі змісту позову та доданих доказів по справі, що розглядається, право власності на квартиру [ADDRESS] за позивачем не зареєстроване, а тому Харківська міська територіальна громада в особі Харківської міської ради не є власником або законним користувачем квартири, яка незаконно вибула з її володіння, а тому в неї немає підстав для витребування майна на свою користь як невододіючого власника або користувача. Аналогічна за змістом правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2022 року, прийнятої в справі № 461/12525/15-ц. Інтерес територіальної громади в отриманні спадкового майна у власність громади в разі відсутності спадкоємців є наслідком неотримання спадщини будь-ким зі спадкоємців або наслідком їх відсутності взагалі. За таких обставин слід дійти висновку, що такі правовідносини є подібними до спадкових, хоч до них у цілому не відносяться. На користь цього висновку свідчить також розміщення норм права про можливість визнання спадщини відумерлою саме у книзі шостій ЦК України «Спадкове право». Відтак захист інтересу територіальної громади щодо відумерлого майна повинен регулюватись та здійснюватися таким самим способом, виходячи з тих самих принципів, як і можливість захистити своє право спадкоємцем, який своєчасно спадщину не прийняв, вона була визнана відумерлою та продана іншій особі. Cтаття 1280 ЦК України передбачає, що якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі ж продажу такого майна спадкоємець має право на грошову компенсацію. Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А відтак, застосовуючи аналогію закону й територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації. Закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем. Зауважує, що захист прав чи інтересів територіальної громади у цьому випадку також має бути реальним, спрямованим на дійсне відновлення порушеного права та/ або інтересу, а відтак з метою захисту порушеного права чи інтересу територіальної громади при відчуженні спадкового майна розмір грошової компенсації вартості цього майна визначається, виходячи з його ринкової вартості на час розгляду спору в суді або на час добровільного врегулювання спору між сторонами цих правовідносин. До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) та в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Відтак за встановлених фактичних обставин у цій справі при відчуженні спадкового майна територіальна громада має право лише на відшкодування вартості спадкового майна за ринковими цінами, а тому позовні вимоги територіальної громади про визнання спадщини відумерлою та передачу її позивачу задоволенню не підлягають. Таку правову позицію сформувала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2022 року прийнятої в справі № 46112525/15-ц. Ураховуючи вищенаведене, а також той факт, що Харківська міська рада має право лише на отримання грошової компенсації вартості майна, оскільки майна відчужено особою, яка не є спадкоємцем, на користь добросовісного набувача, а відповідачка є добросовісним набувачем квартири [ADDRESS] і витребування зазначеного майна з законного володіння може покласти на відповідача індивідуальний та надмірний тягар, при відсутності дієвих механізмів отримання компенсації за втрачене майно, тому позовні вимоги про визнання спадщини відумерло та витребування майна є безпідставними Щодо вимог про встановлення фактів, що мають юридичне значення, представник відповідачки звертає увагу, що позивач у заяві зазначає, що квартира [ADDRESS] нібито належала померлим на підставі спільної сумісної власності, що не відповідає дійсності та не підтверджено належними та допустимими доказами. Зі змісту позову вбачається, що до списків пайщиків Житлово-будівельного кооперативу «Роща - 7», як пайщика квартири [ADDRESS] , який відповідно до відомостей ЖК «Роща - 7» відповідний пай сплатив повністю 12.02.1992, при цьому [PERSON] у вказаних списках не зазначена. Тому безпідставним є твердження Позивача, що [PERSON] разом зі своєю дружиною [PERSON] набули право спільної власності, тим більше, що перебування у шлюбі вказаних осіб нічим не підтверджено. Також вказує на те, що, відповідно до висновку судово-медичного експерта № 10-12- 1650-ДМ/19 від 07.08.2019 р., проведеного в рамках досудового розслідування кримінального провадження № 12019220480002502, смерть невідомого чоловіка, виявленого 26.06.2019 року у квартирі [ADDRESS] , якого позивач вважає [PERSON] , настала не менш ніж за 2-5 днів до дослідження трупних явищ в секційній залі. Разом із тим, відповідно до висновку судово-медичного експерта № 10-12-1665-ДМ/19 від 11.08.2019 р., проведеного в рамках досудового розслідування кримінального провадження № 12019220480002521, смерть [PERSON] 1942 р.н., виявленого 27.06.2019 року у квартирі [ADDRESS] настала не менш ніж за 30-40 днів до дослідження трупних явищ в секційній залі. Тобто смерть [PERSON] настала задовго до смерті невідомого чоловіка, труп якого виявлено в квартирі. Начальником Першого відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Наталією Сіренко електронною поштою до суду подано письмові пояснення, в яких просить суд змінити процесуальний статус Першого відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з «відповідач» на «третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору» у відповідності до статті 53 Цивільного процесуального кодексу України. Заява мотивована тим, що відповідно до п.2.13.1 Розділу II Правил внесення змін до актових за. цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 № 96/5 (зі змінами), підстава, для внесення змін в актові записи цивільного стану є рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Крім того, зазначив, що відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 01.03.2023 № 811/5 «Про відділи державної реєстрації актів цивільного стану у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції», Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перейменовано на Перший відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Просив суд розглядати справу на розсуд суду з урахуванням письмових пояснень відділу за відсутності їхнього представника. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 листопада 2023 року клопотання Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про заміну статуса відповідача на третю особу у цивільній справі за позовом керівника Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області в інтересах держави в особі Харківської міської ради до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, [PERSON] про встановлення фактів, які мають юридичне значення, визнання спадщини відумерлою, витребування майна з чужого незаконного володіння залишено без задоволення. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 листопада 2023 року клопотання представника відповідачки [PERSON] - адвоката Мосіна А.В. про витребування доказів задоволено. Витребовано у Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова копію обвинувального акту у кримінальному провадженні № 12022221220000937, а також інформацію щодо наявності заявленого цивільного позову у даному кримінальному провадженні. Долучено до матеріалів справи письмові пояснення. Закрито підготовче провадження у справі. Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судовому засіданні прокурор Мельничук О.А., яка діє в інтересах держави в особі Харківської міської ради, надала суду письмові пояснення, аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві. Позовні вимоги просила задовольнити повністю. У судовому засіданні представники відповідачки [PERSON] : [PERSON] , [PERSON] , просили в задоволенні позовних вимог відмовити повністю з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Надали пояснення, аналогічні тим, які викладені у відзиві на позовну заяву. Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені своєчасно та належним чином у встановленому законом порядку відповідно до вимог статті 128 ЦПК України. Інших заяв та клопотань, зокрема, про відкладення судового розгляду справи, учасники справи до суду не подали. Відповідно до вимог частини першої - третьої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. В силу положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Суд враховує, що в силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16. У справі зібрано достатньо доказів, містяться достатні дані про права та взаємовідносини сторін. З метою недопущення надмірної тривалості судового провадження, правових підстав для подальшого відкладення розгляду справи суд не вбачає. Вислухавши учасників справи, їхніх представників, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, як кожен окремо так і у їх сукупності, суд доходить таких висновків. Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до наявного в матеріалах КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради щодо цілого житлового будинку по [ADDRESS] Зі списку пайщиків Житлово-будівельного кооперативу «Роща-7» вбачається, що пайщиком квартири [ADDRESS] у вказаному будинку є [PERSON] , а згідно з відомостями ЖК «Роща-7» відповідний пай повністю сплачений 12.02.1992. Отже, [PERSON] , [INFO] , як член житлово- будівельного кооперативу, з 12.02.1992 - після повної сплати пайових внесків на користь кооперативу, разом зі своєю дружиною [PERSON] , [INFO] , набули право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , в якій, згідно відомостей кооперативу, вони були зареєстровані та постійно проживали удвох з 28.02.1990 до своєї смерті. Після смерті власників квартири [ADDRESS] - [PERSON] та [PERSON] , трупи яких виявлені у вказаній квартирі 26.06.2019 (ЄО № 25629 від 26.06.2019) та 27.06.2019 (ЄО № 25827 від 27.06.2019) відповідно, відкрилась спадщина на належні їм частки у праві власності на вказану квартиру, однак спадкові права можливими спадкоємцями в установленому законом порядку оформлені не були. Свідоцтва про смерть [PERSON] та [PERSON] не видавалися у зв`язку з відсутністю спадкоємців, водночас за результатами безпосереднього доступу до реєстру актів цивільного стану з`ясовано, що згідно актового запису про смерть №12175 від 21.08.2019, складеного Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Харківській області за заявою співробітника ХОБСМЕ, зареєстровано факт смерті невідомої особи чоловічої статі, датою смерті якої вказано [INFO] . Документом, що підтверджує факт смерті вказано лікарське свідоцтво про смерть № 10-12-1650-ДМ/19 , видане відділом судово-медичної експертизи трупів Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи. З матеріалів кримінального провадження №12019220480002502 від 27.06.2019 за фактом виявлення 26.06.2019 (після надходження о 12.30 год. повідомлення зі служби 102) в квартирі [ADDRESS] трупа невідомого чоловіка вбачається, що на підставі ухвали слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.07.2019 у справі № 638/9839/19 судмедекспертом відділу судово-медичної експертизи трупів Харківського облбюро СМЕ складено висновок експерта №10-12-1650-ДМ/19 щодо трупа невідомого чоловіка, виявленого 26.06.2019 в квартирі [ADDRESS] . Вказаний висновок містить посилання на лікарське свідоцтво про смерть № 10-12-1650-ДМ/19 . Актовий запис про смерть вищевказаного чоловіка, як невідомого (з огляду на відсутність інших відомостей про нього в лікарському свідоцтві про смерть), здійснено за заявою співробітника Харківського облбюро СМЕ, що узгоджується з абз. 1 п. 12 глави 5 розділу III Правил, відповідно до якого при державній реєстрації смерті невпізнаних осіб до актового запису про смерть уносяться тільки ті відомості, які містяться у лікарському свідоцтві про смерть. Пред`явлення трупа для впізнання у кримінальному провадженні № 12019220480002502, в якому прийнято рішення про закриття на підставі ч. 1 п. 2 ст. 284 КК України, з урахуванням відсутності спадкоємців, не здійснювалось, що унеможливлює внесення в установленому законом порядку змін до відповідного актового запису, оскільки в силу абз.2 п.12 глави 5 розділу III Правил внесення таких змін є можливим за наявності протоколу впізнання трупа, а згідно п.1.14 розділу І Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 № 96/5 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 14.01.2011 за № 55/18793 внесення змін до актових записів цивільного стану щодо померлих проводяться за заявами осіб, які входять до кола спадкоємців за законом або заповітом, згідно з чинним законодавством України. Разом із цим, у матеріалах вказаного кримінального провадження містяться: - письмове пояснення [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована та проживає в квартирі [ADDRESS] (тел. [NUMBER] ), надане 26.06.2019. За змістом вказаного пояснення, в квартирі [ADDRESS] постійно проживали [PERSON] (1942 р.н.) та [PERSON] (1940 р.н.), які протягом останнього часу не виявляли ознак життя у згаданій квартирі; - протокол допиту свідка [PERSON] , [INFO] , мешканки квартири [ADDRESS] , згідно показів якої, в квартирі [ADDRESS] постійно проживали [PERSON] (1942 р.н.) та [PERSON] (1940 р.н.), які протягом останнього часу не виявляли ознак життя у згаданій квартирі. [PERSON] востаннє бачила [INFO] . Крім цього, факт смерті [PERSON] і [PERSON] підтверджується матеріалами, наданими ЖК «Роща-7» (відмітки про смерть у формах А і В), а також показами [PERSON] та [PERSON] допитаних, відповідно, 01.08.2022 та 03.08.2022 в якості свідків у кримінальному провадженні № 12022221220000937 за фактом незаконного заволодіння квартирою [ADDRESS] . У силу ч. 2 ст. 1220 ЦК України, 26.06.2019, в день смерті [PERSON] , відкрилася спадщина за його останнім місцем проживання у вищевказаній квартирі (ч. 1 ст. 1221 ЦК України) відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України. На час відкриття спадщини постійно разом із спадкодавцем проживала дружина померлого - [PERSON] , [INFO] , яка у силу ч.1 ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги за законом. Однак, до спливу визначеного ч. 1 ст. 1270 ЦК України 6-місячного строку з моменту смерті свого чоловіка [PERSON] також померла ( [INFO] ), не встигнувши прийняти спадщину у вигляді частки її померлого чоловіка [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] . Так, з актового запису ДРАЦС про смерть №14520 від 09.10.2019, виданого на підставі лікарського свідоцтва про смерть №10-12-1663-ДМ/19, вбачається, що датою смерті [PERSON] вказано 27.06.2019, Водночас, датою народження померлої [PERSON] в актовому записі помилково вказано [INFO]. При цьому, з матеріалів кримінального провадження № 12019220480002521 від 28.06.2019 за фактом виявлення 27.06.2019 (після надходження о 16.26 год. повідомлення зі служби 102) в квартирі [ADDRESS] трупа [PERSON] , 1942 р.н., що протоколі огляду місця події від 27.06.2019 зазначено про виявлення в згаданій квартирі трупа [PERSON] , датою народження якої помилково вказано [INFO] (при цьому, документів, які б посвідчували особу померлої, як вбачається зі змісту протоколу, в квартирі не виявлено). У подальшому в клопотанні від 01.07.2019 про проведення судової експертизи та залучення експерта, відповідно, датою народження [PERSON] вказано [INFO]. Після цього судмедекспертом відділу судово-медичної експертизи трупів Харківського облбюро СМЕ складено висновок експерта №10-12-1663-ДМ/19 щодо трупа [PERSON] , виявленого 27.06.2019 в квартирі [ADDRESS] . При цьому, виходячи з наданих експерту відомостей, датою народження померлої вказано [INFO] . Вказаний висновок експерта містить посилання на лікарське свідоцтво про смерть № 10-12-1663-ДМ/19 . При цьому, актовий запис №14520 від 09.10.2019 про смерть [PERSON] , здійснений за заявою співробітника Харківського облбюро СМЕ, відомості в частині дати народження померлої особи - [INFO] , а не [INFO]. У вказаному актовому записі міститься відмітка про те, що паспорт померлої не здано. Водночас, в матеріалах, наданих ЖК «Роща-7» (відповідні відмітки у формах А і В), а також підтверджується показами [PERSON] та [PERSON] допитаних, відповідно, 01.08.2022 та 03.08.2022 в якості свідків у кримінальному провадженні №12022221220000937 за фактом незаконного заволодіння квартирою [ADDRESS] , датою народження [PERSON] є [INFO]. З інформаційних довідок зі Спадкового реєстру від 23.08.2022, наданих приватним нотаріусом ХМНО Варніковою К.В., убачається відсутність заведених спадкових справ, виданих свідоцтв про право на спадщину після смерті [PERSON] та [PERSON] . Даних про прийняття спадщини матеріали справи не містять. Стосовно вимог про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які пред`явлено до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої, другої статті 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; з`ясування заперечень проти позовних вимог; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; вирішення відводів; визначення порядку розгляду справи; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті. Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідачем у даній справі визначено Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 48 ЦПК України). Згідно з частиною першою, другою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає відповідачем особу, яка, на його думку, повинна відповідати за позовом, проте під час розгляду справи він може заявити клопотання про заміну неналежного відповідача належним. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63). Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)). Вищевикладене також узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397 цс 19). Таким чином, визначення кола відповідачів, предмета та підстав спору є правом виключно сторони позивача, а відтак здійснюється за клопотанням позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Згідно з положеннями чинного законодавства суд за результатами розгляду справи відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Так, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.08.2022 № 912 «Про реорганізацію міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції», Положенню про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 228 (зі змінами), наказу Міністерства юстиції України від 22.09.2022 № 4011/5 «про реорганізацію міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції (із змінами) та наказу Міністерства юстиції України від 01.03.2023 № 811/5 «Про відділи державної реєстрації актів цивільного стану у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції» Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перейменовано на Перший відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Позов пред`явлено до суду 09.05.2023 року. Однак, як свідчать матеріали справи, позовні вимоги пред`явлено позивачем саме до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції як до відповідача. Клопотань щодо заміни належним відповідачем, залучення співвідповідача чи щодо зміни його процесуального статусу на третю особу під час розгляду справи позивачем заявлено не було. Разом із тим, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в його задоволенні. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як на основну підставу своїх позовних вимог позивач посилався на те, що Новобаварською окружною прокуратурою міста Харкова здійснювалось процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 12022221220000937 за фактом незаконного заволодіння квартирою [ADDRESS] . Досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 12022221220000937, судовий розгляд якого на теперішній час здійснюється Дзержинським районним судом м. Харкова, встановлено, зокрема, що для створення видимості наявності належного власника квартири [ADDRESS] та проведення державної реєстрації відповідного права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (з метою подальшого продажу та заволодіння квартирою шляхом обману), фігурантами вказаного кримінального провадження укладено договір купівлі- продажу вказаної квартири від імені псевдовласника на користь псевдопокупця. Для цього вказані особи за невстановлених обставин отримали паспорт серії [NUMBER] , виданий Київським МВ РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 03.12.1998 на ім`я [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , підробили відтиски штампів Дзержинського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області з відмітками про реєстрацію [PERSON] з 22.01.2001 по 08.05.2009 в квартирі [ADDRESS] та вклеїли до цього паспорта фотокартку [PERSON] . Одночасно вказані особи підробили правовстановлюючий документ на квартиру, за змістом якого її власником вказано [PERSON] , а також довідку КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради з метою надання цих документів нотаріусу для підтвердження належності квартири на праві власності [PERSON] на підставі відповідного правовстановлюючого документа. Крім цього, вищевказані особи за невстановлених обставин отримали паспорт серії [NUMBER] , виданий Краснолиманським РВ УМВС України в Донецькій області 23.04.2005 на ім`я [PERSON] , [INFO] , місцезнаходження якого не встановлене, та вклеїли до вказаного паспорта фотокартку [PERSON] . Окрім того, з листа директора КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради від 09.12.2021 № 8616/0412/21, надісланого у відповідь на вимогу слідчого у кримінальному провадженні, вбачається, що інвентаризаційна справа на квартиру [ADDRESS] не складалась, державна реєстрація права власності на цей об`єкт нерухомого майна до 31.12.2012 включно не здійснювалась, а запис реєстрової книги під №П-2-33864 стосується реєстрації іншого об`єкта нерухомого майна - квартири [ADDRESS] . Крім цього, за матеріалами КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради встановлено, що довідка від 30.07.2021 за №1107693 вказаним підприємством видана не на замовлення [PERSON] , а на замовлення [PERSON] (встановлено, що відповідну заяву в інтересах останньої подано 29.07.2021 [PERSON] з пред`явленням підробленої довіреності від 20.08.2020, начебто посвідченої приватним нотаріусом ХМНО Єрмаковою Н.Я. (реєстровий №474), текст якої викладено на нотаріальному бланку серії НОН №995064, при цьому з відомостей Єдиного реєстру довіреностей вбачається, що бланк з вказаними серією та номером витрачено згаданим нотаріусом для нотаріального посвідчення іншої довіреності - виданої [PERSON] на користь [PERSON] на представництво інтересів з питань експлуатації квартири [ADDRESS] ). Зі змісту вказаної, фактично виданої, довідки від 30.07.2021 за №1107693 вбачається відсутність зареєстрованого у державних реєстрах права власності на відповідну квартиру, що вказує на підроблення довідки зі згаданими реквізитами, наданої нотаріусу для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 30.09.2021. Згідно висновку експерта Харківського НДЕКЦ МВС України №СЕ-19/121-22/16097-ФП від 05.12.2022 за матеріалами судової експертизи, призначеної у кримінальному провадженні, на досліджених зображеннях особи чоловічої статі, що зафіксована на копії 1-ої та 5-ої сторінок паспорта громадянина України на ім`я [PERSON] , [INFO] серії [NUMBER] , виданий Київським МВРВ ХМУ УМВС України в Харківській області 03.12.1998, на копії 1-ої сторінки паспорта громадянина України на ім`я [PERSON] , [INFO] серії [NUMBER] , виданий Харківським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 21.04.2012, на фото особи чоловічої статі на ім`я [PERSON] , [INFO] , що міститься на 1-ому аркуші формату А-4 - зображена одна і та ж особа. Згідно висновку експерта Харківського НДЕКЦ МВС України № СЕ-19/121-22/9353-ФП від 04.08.2022 за матеріалами судової експертизи, призначеної у кримінальному провадженні, на досліджених зображеннях особи чоловічої статі, що зафіксована на копії 1-ої, 3-ої сторінок паспорта громадянина України на ім`я [PERSON] , [INFO] серії [NUMBER] , виданий Київським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 29.11.2005, на копії 1-ої, 3-ої сторінок паспорта громадянина України на ім`я [PERSON] , [INFO] серії [NUMBER] , виданий Краснолиманським РВ УМВС України в Донецькій області 23.04.2005, - зображена одна і та ж особа. Згідно висновку експерта ННЦ «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса» Міністерства юстиції України №21388/24878-24879 від 02.12.2022, складеного за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи, призначеної у кримінальному провадженні рукописні записи у договорі купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 30.09.2021, укладеному між [PERSON] та [PERSON] , посвідченому приватним нотаріусом ХРНО Гаражою Н.П., зареєстрованому в реєстрі за № 3415, на момент підписання договору, розташований під друкованим текстом «Тридцятого вересня дві тисячі двадцять першого року» у рядку «Підпис», виконані [PERSON] . Підписи від імені [PERSON] у договорі купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 30.09.2021, укладеному між [PERSON] та [PERSON] , посвідченому приватним нотаріусом ХРНО Гаражою Н.П., зареєстрованому в реєстрі за № 3415, розташований на зворотній стороні другого аркуша документа, у рядку «ПОКУПЕЦЬ», перед рукописним записом « [PERSON] »; заяві від 30.09.2021 від імені [PERSON] , у заяві від 30.09.2021 від імені [PERSON] на ім`я приватного нотаріуса ХРНО Гаражі Н.П. про сімейний стан [PERSON] на момент підписання договору, розташований під друкованим текстом «Тридцятого вересня дві тисячі двадцять першого року», виконані не [PERSON] . Ці підписи виконані [PERSON] . Незважаючи на проведену державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за [PERSON] , а в подальшому за [PERSON] , вказане право вказаними особами у законний спосіб не набуто. Таким чином, у силу ч. 4 ст. 25, п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України цивільна правоздатність (у тому числі право власності) [PERSON] та [PERSON] , як законних власників спірної квартири, припинилися у момент їх смерті, у зв`язку з чим, відповідне нерухоме майно не могло бути предметом продажу до можливого прийняття спадщини потенційними спадкоємцями або, у разі їх відсутності або неприйняття спадщини, до переходу у власність територіальної громади за правилами відумерлості спадщини. З огляду на очевидну спрямованість договорів купівлі-продажу від 30.09.2021 (між псевдовласником [PERSON] та псевдопокупцем [PERSON] ) та 25.10.2021 (між псевдопродавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] ) на незаконне заволодіння квартирою [ADDRESS] (щодо переходу якої у власність територіальної громади за правилами відумерлості спадщини Харківська міська рада мала легітимні та виправдані очікування), вказані правочини є такими, що порушують публічний порядок, тобто є нікчемними. При цьому судом встановлено, що на теперішній час в провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова перебуває на розгляді об`єднані кримінальні провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12022221220000937 від 01.09.2022 стосовно [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч.1 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України, №12023221130000745 від 24.03.2023 стосовно [PERSON] , [INFO] , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, №12022221130001555 від 14.07.2022 стосовно [PERSON] , [INFO] , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України. За приписами частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до абз. 4 п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 16 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Наразі об`єднане кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, cудовий розгляд не завершено, остаточного процесуального рішення, яким би було встановлено, зокрема, факт неправомірності дій особи щодо володіння спірною квартирою, станом на час розгляду справи не прийнято. Відтак станом на цей час винних осіб, в тому числі вини [PERSON] , [PERSON] , не встановлено. При цьому позовних вимог не пред`явлено до [PERSON] , [PERSON] , останніх не визначено і відповідачами у цій справі. Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У даній справі керівник прокуратури в інтересах держави в особі Харківської міської ради звернувся до суду з позовом до відповідачки, у якому просив визнати відумерлою спадщину після смерті [PERSON] та [PERSON] , що складається з квартири [ADDRESS] та витребувати у добросовісного набувача [PERSON] зазначену квартиру. Правовідносини щодо спадкування в основному регулюються главою 86 ЦК України. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) (частини перша та друга статті 1220 ЦК України). Відповідно до глави 86 ЦК України за загальним правилом спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово та на підставі споріднення. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Однак, положення зазначеної глави ЦК України передбачають також спадкування не тільки на підставі споріднення, а й за фактом спільного проживання (статті 1258-1265). Зокрема, за положеннями статті 1264 і 1265 ЦК України передбачається, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно (п`ята черга спадкування), причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Відтак, законодавство про спадщину передбачає, що перехід прав на спадкове майно відбувається на підставі споріднення або факту спільного проживання зі спадкодавцем протягом п`яти років до часу відкриття спадщини як член сім`ї спадкодавця. Право підтверджуючим документом на спадкове майно при цьому є свідоцтво про право на спадщину (стаття 66 Закону України «Про нотаріат»). Відсутність таких спадкоємців та інших осіб, що спільно проживали зі спадкодавцем як члени сім`ї, свідчить про відсутність спадкоємців усіх п`яти черг, передбачених законом. Одночасно ЦК України запобігає таким ситуаціям, коли відсутність спадкоємців має наслідками відсутність власників спадкового майна та його занепад. А тому передбачає у такому випадку перехід прав на це майно до територіальної громади за місцем знаходження цього майна (стаття 1277 ЦК України). Відтак у разі відсутності спадкоємців за заповітом чи за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття у територіальної громади виникає інтерес щодо переходу спадкового майна у власність громади. Зокрема, частини перша та друга статті 1277 ЦК України в редакції, чинній на час подання позову до суду, визначає, що в разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини (частина третя статті 1277 ЦК України та частина перша статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в редакції, чинній на час подання позову до суду). Однак відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається з моменту реєстрації цього права. Зміст зазначених норм права свідчить про те, що спадщина набуває статусу відумерлої саме після набуття чинності рішенням суду про визнання її такою, а право власності на зазначене майно набувається у територіальної громади з моменту реєстрації цього права за громадою. При цьому слід зауважити, що якщо спадкоємці повинні заявити про прийняття спадщини у строк шість місяців із часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України), то територіальна громада зобов`язана подати заяву про визнання спадщини відумерлою лише після спливу одного року із часу відкриття спадщини (частина друга статті 1277 ЦК України). Відповідно до положення глави дев`ятої розділу IV ЦПК України справи за заявою про визнання спадщини відумерлою розглядаються в окремому провадженні із залученням органу самоврядування та усіх заінтересованих осіб. За змістом зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права, орган місцевого самоврядування не є спадкоємцем у справі та не залучається до спадкування. Однак у зв`язку з відсутністю інших спадкоємців у нього виникає цивільний інтерес на визнання спадщини відумерлою та отримання її у власність територіальної громади. Зазначене надає підстави місцевій раді звертатись до суду як із заявами про визнання спадщини відумерлою у порядку окремого провадження та у подальшому оформити своє право власності на таке майно, так і з належним позовами в порядку позовного провадження на захист свого інтересу. Розглядаючи проблему застосування цивільного та цивільного процесуального законодавства при визнанні спадщини відумерлою з точки зору процедур розгляду таких справ та способу захисту інтересу територіальної громади на спадкове майно, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2022 року у справі № 461/12525/15-ц дійшла до наступних висновків. Положення ЦК України щодо прийняття спадщини спрямовані на захист прав усіх спадкоємців, які мають права на спадщину, та надають можливість кожному з них захистити своє право чи інтерес, навіть якщо строк на прийняття спадщини пропущено і спадщина вже розподілена між іншими спадкоємцями. Крім того, такі ж права має спадкоємець, якщо спадщина визнана відумерлою та перейшла до територіальної громади. Зокрема, за змістом статті 1280 ЦК України, якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. Якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі його продажу спадкоємець має право на грошову компенсацію. Відтак спадкоємець, який із зазначених причин не зміг прийняти спадщину, яка була перерозподілена між іншими спадкоємцями або перейшла у власність територіальної громади як відумерла, має право на передачу йому належної частки спадщини в натурі, якщо спадщина збереглася, а у випадку неможливості такої передачі у зв`язку з тим, що спадщина не збереглася, або визнана відумерлою та відчужена територіальною громадою на користь іншої особи, має право на отримання лише грошової компенсації. Такий підхід до розв`язання проблем переходу прав на відумерлу спадщину застосовується законодавством задля захисту прав добросовісного набувача майна, що на час переходу прав на це майно не знав та не міг знати про наявність спадкоємців, що мають право на спадщину. Разом з тим законодавство не містить положень про можливість територіальної громади отримати відчужене майно в натурі та/або способи захисту інтересів територіальної громади у випадку, якщо спадщина була незаконно передана особі-спадкоємцю, зокрема, на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване, та у випадку, коли спадщина такою особою була вже відчужена іншій особі, що позбавило територіальну громаду отримати майно у свою власність як відумерле в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством. Як вбачається з матеріалів справи, 30.09.2021 між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем) укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом ХРНО Гаражею Н.П. (реєстровий № 3415) та в цей же день проведено державну реєстрацію права власності на відповідну квартиру за [PERSON] (номер запису про право власності: 44238195). Так, у пункті 1.2. вказаного договору було вказано, що нерухоме майно належить [PERSON] (продавцю) на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради 25.09.2006 (реєстраційний №2-А-07-259788), зареєстрованого в Харківському міському бюро технічної інвентаризації 02.10.2006 та записаного в реєстрову книгу під № П-2-33864. У матеріалах справи нотаріуса за вказаним договором містяться оригінали свідоцтва із вищевказаними реквізитами, а також довідки КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради від 30.07.2021 за № 1107693, за змістом якої, за інформацією з паперових носіїв до 31.12.2012 квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.09.2006, виданого Центром (відділом) приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради під реєстраційним №2-А-07-259788. У подальшому приватним нотаріусом ХМНО Тельпіс О.В. посвідчено договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири від 25.10.2021 (реєстровий №1756), укладений між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем). У цей же день нотаріусом проведено державну реєстрацію права власності на відповідну квартиру за [PERSON] (номер запису про право власності: 44632569). Пунктом 6 означеного договору передбачено, що продаж нерухомого майна вчинено за суму 1 051 600 грн. Даний договір не розірваний та не визнаний недійсним. Таким чином, відповідачка [PERSON] набула право власності на спірну квартиру за відплатним договором у відповідності до вимог чинного законодавства. Отже, вона є добросовісним набувачем квартири, що стороною позивача не заперечується. Цивільне право та цивільне законодавство передбачає за відсутності норми права, що регулює спірні правовідносини, які виникли між учасниками цивільного спору, застосування при розгляді таких спорів аналогію права або аналогію закону. Стаття 8 ЦК України передбачає, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права). Проаналізувавши зміст законодавчих норм у системі з установленими судами правовідносинами, суд вважає, що у цій справі підлягає застосуванню аналогія закону, що регулює подібні правовідносини, зокрема положення статті 1280 ЦК України, виходячи з таких міркувань. Інтерес територіальної громади в отриманні спадкового майна у власність громади в разі відсутності спадкоємців є наслідком неотримання спадщини будь-ким зі спадкоємців або наслідком їх відсутності взагалі. За таких обставин слід дійти висновку, що такі правовідносини є подібними до спадкових, хоч до них у цілому не відносяться. На користь цього висновку свідчить також розміщення норм права про можливість визнання спадщини відумерлою саме у книзі шостій ЦК України «Спадкове право». Відтак захист інтересу територіальної громади щодо відумерлого майна повинен регулюватись та здійснюватися таким самим способом, виходячи з тих самих принципів, як і можливість захистити своє право спадкоємцем, який своєчасно спадщину не прийняв, вона була визнана відумерлою та продана іншій особі. Стаття 1280 ЦК України передбачає, що якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі ж продажу такого майна спадкоємець має право на грошову компенсацію. Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А відтак, застосовуючи аналогію закону й територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації. Суд вважає, що закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем. Слід зауважити, що захист прав чи інтересів територіальної громади у цьому випадку також має бути реальним, спрямованим на дійсне відновлення порушеного права та/або інтересу, а відтак з метою захисту порушеного права чи інтересу територіальної громади при відчуженні спадкового майна розмір грошової компенсації вартості цього майна визначається, виходячи з його ринкової вартості на час розгляду спору в суді або на час добровільного врегулювання спору між сторонами цих правовідносин. До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц, в постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) та в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18. Відтак за встановлених фактичних обставин у цій справі при відчуженні спадкового майна територіальна громада має право лише на відшкодування вартості спадкового майна за ринковими цінами, а тому позовні вимоги про визнання спадщини відумерлою та передачу її позивачу задоволенню не підлягають. Щодо витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 388 ЦК України) суд зазначає наступне. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року в справі № 638/20682/15 (провадження № 61-12310св20) вказано, що: «презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання, і має бути направлений на встановлення (зміни чи припинення) приватних прав і обов`язків та інших наслідків. Відповідно до статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно статей 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не впливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2019 року по справі № 2-4352/11 (провадження № 61-12731св18) та від 20 березня 2019 року № 521/8368/15-ц (провадження № 61-12731св18) за подібних обставин справи зроблено висновок, що «конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням». Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном». Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West AllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»). Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обгрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не грунтується на розумних підставах. Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Частина перша статті 182 ЦК України визначає, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно з абз. 3 частини другої статті 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно ж до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу, зокрема, до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Якщо законом установлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (частина п`ята статті 12 ЦК України). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України). Згідно із статтею 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до статті 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. За приписами статті 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, у всіх інших випадках інтереси добросовісного набувача захищаються, тобто, власник не вправі вимагати повернення свого майна. При цьому суд констатує, що, з врахуванням положення статті 204 Цивільного кодексу України, встановлюється презумпція правомірності правочину за певних умов, а саме: а) якщо недійсність правочину не встановлена законом; б) якщо правочин не визнаний судом недійсним. Вирішуючи питання, пов`язані з розмежуванням добросовісного і недобросовісного набувача, слід враховувати положення ст. 330 ЦК України, відповідно до якої, на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, набуває право власності добросовісний набувач, якщо, відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребувано у нього. Зокрема, набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, у якої він придбав річ, не має права її відчужувати. Отже, набувач є добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння. За змістом ч. 5 ст. 12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в т. ч. про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для витребування у нього майна. Наявність у діях власника волі на передачу майна виключає можливість його витребування у добросовісного набувача. Судом встановлено, що станом на момент укладення договору купівлі-продажу, продавець підтвердив належність йому квартири, відсутність судових спорів щодо неї, відсутність заборони продажу, а також підтверджував достовірність поданих документів про право власності на відчужувану квартиру, на підтвердження чого під час підписання договору, [PERSON] було надано правовстановлюючі документи на квартиру. Крім того, нотаріусом, який посвідчував правочин, було належним чином перевірено належність відповідачу квартири, що підтвердило наявність у нього права власності на нерухоме майно. Виходячи з вищенаведеного слідує, що відповідачкою вчинено всі реальні та формальні дії, що передбачені чинним законодавством та які необхідні для набуття права власності на квартиру [ADDRESS] за відплатним договором, а тому відповідачка є добросовісним набувачем зазначеного нерухомого майна та його власником, права якої захищені законом, що визнається позивачем. Тому підстав вважати, що [PERSON] не є добросовісним набувачем, суд не вбачає. При цьому, як вже зазначалось вище, позивач також не заперечує, що відповідачка є добросовісним набувачем спірної квартири, а навпаки, підтверджує цей факт, яким пред`явлено вимоги про витребування квартири від добросовісного набувача [PERSON] на корить територіальної громади в особі Харківської міської ради. Крім іншого, суд зазначає, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуальновизначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини перша та третя статті 388 ЦК України). Відтак саме власнику або законному користувачу майна належить право на витребування майна з незаконного володіння (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц та від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13). З матеріалів справи вбачається, що позивач не є власником або законним користувачем спірного майна, яке незаконно вибуло з його володіння, а тому у нього немає підстав для витребування майна на свою користь як неволодіючого власника або користувача. За таких обставин, суд доходить висновку про відсутність підстав для витребування майна у добросовісного набувача на користь позивача. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог керівника прокуратури в інтересах держави в особі Харківської міської ради до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, [PERSON] про встановлення фактів, які мають юридичне значення, визнання спадщини відумерлою, витребування майна з чужого незаконного володіння. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed