Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-16 00:00:00

Заступник керівника Оболонської окружної прокуратури міста Києва Катишев К.М., який діє в інтересах Київської міської ради, звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] , про визнання спадщини відумерлою та витребування майна. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що первинна реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] проведена за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 26.09.2001. У подальшому право власності на вказану квартиру зареєстровано за [PERSON] на підставі договору-купівлі продажу, посвідченого 25.01.2002 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гніденко Н.Ю. Як зазначає позивач, [PERSON] померла [INFO] , у той же день відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS] . Родичів померлої не встановлено, спадщину ніхто не приймав, відсутня інформація щодо наявності заповітів чи спадкових договорів, у зв`язку з чим має бути визнана відумерлою та передана у власність територіальної громади місті Києва в особі Київської міської ради. Проте, як стало відомо позивачу, право власності на вказану квартиру було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування квартири, укладеного 18.06.2009 між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К. Згодом право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 01.08.2020 між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучком В.П. за №268. Разом з тим, як зазначає позивач, державну реєстрація права власності [PERSON] на спірну квартиру на підставі договору дарування від 18.06.2009 проведено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та прав власності на нерухоме майно 21.08.2020. При цьому, в КП КМП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» вказаний договір дарування не реєструвався, в Київському обласному державному нотаріальному архіві відсутня справа щодо вищевказаного договору, предметом якого є квартира [ADDRESS] . Крім того, в ході досудового розслідування проведеною почеркознавчою експертизою встановлено, що рукописні записи та підпис у графі «ДАРУВАЛЬНИК» у договорі дарування квартири від 18.06.2009 виконані не [PERSON] . Результатами судово-технічної експертизи документів встановлено, що нотаріальний бланк, на якому виконано договір дарування квартини від 18.06.2009, не відповідає аналогічним документам, що знаходяться в офіційному обігу на території країни-виробника - України, а також відбиток печатки виконані різними кліше. На підставі викладеного позивач просить суд визнати спадщину, яка відкрилась 10.01.2020 після смерті [PERSON] , [INFO] , та складається з квартири [ADDRESS] , загальною площею 54 кв.м., житловою площею 29,7 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2151839180000) відумерлою та передати спадкове майно у власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради квартиру [ADDRESS] , загальною площею 54 кв.м., житловою площею 29,7 кв.м., а також стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 07.11.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом заступника керівника Оболонської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до [PERSON] , про визнання спадщини відумерлою та витребування майна, розгляд справи постановлено здійснювати у порядку загального позовного провадження. 12.09.2023 на адресу суду надійшли пояснення представника Київської міської ради щодо предмета спору, відповідно до змісту яких представник зазначає, що позов підлягає задоволенню, з підстав викладених у поясненнях. 26.09.2023 на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому остання заперечує проти позову та просить відмовити у його задоволенні, з огляду на те, що з її боку не було допущено жодних дій, які порушують норми чинного законодавства, спірна квартира була придбана на підставі договору купівлі-продажу від 21.08.2020, який укладений у нотаріальний формі. На момент укладення вказаного договору квартира була зареєстрована за продавцем, жодних обтяжень стосовно спірної квартири не існувало, відтак вона є добросовісним набувачем цієї квартири та не повинна нести тягар відповідальності за можливі протиправні дії інших осіб. Крім того, відповідач вважає, що договір дарування від 18.06.2009 спірної квартири не є нікчемним, оскільки був укладений у встановленій законом формі. Питання справжності підпису [PERSON] у договорі може вказувати на його недійсність, яку повинен встановити суд. Також, відповідач вважає, що висновок судово-почеркознавчої експертизи від 29.06.2023, складений у кримінальному провадженні, є необгрунтованим та викликає сумніви у його правильності. Щодо вимог про витребування спірної квартири зазначає, що Київська міська рада не є власником спірної квартири, відтак позбавлена права витребувати від відповідача, яка є добросовісним набувачем, квартиру в порядку ст. 388 ЦК України. 28.09.2023 до суду від заступника керівника Оболонської окружної прокуратури міста Києва надійшла відповідь на відзив, у якій, серед іншого, зазначається, що договір дарування квартири від 18.06.2009 фактично не укладався, як юридичний факт не відбувся, нотаріально не посвідчувався та не міг породити будь-яких законних правових наслідків, а отже не є правовою підставою для набуття [PERSON] права власності на спірне майно та є нікчемним за своєю правовою природою. Також, позивач зазначає, що Київською міською радою рішення про відчуження спірного майна не приймалося, не було волевиявлення законного власника на відчуження вказаного майна. Оскільки спірна квартира незаконно вибула із володіння територіальної громади міста Києва за відсутності її волевиявлення, то право власності територіальної громади міста Києва на квартиру не припинялось. Враховуючи вищевикладене, позивач позов підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. Протокольною ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 29.11.2023 задоволено клопотання про виклик свідків [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 29.11.2023 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про призначення повторної судово-почеркознавчої експертизи у цивільній справі за позовом заступника керівника Оболонської окружної прокуратури міста Києва Катишева Кирила Миколайовича, який діє в інтересах Київської міської ради до [PERSON] , про визнання спадщини відумерлою та витребування майна. Протокольною ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 19.01.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні представник Оболонської окружної прокуратури міста Києва підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись. При цьому, у судовому засіданні 15.04.2024 представник відповідача заперечив щодо задоволення позову, просив відмовити у його задоволенні. Суд, заслухавши учасника судового процесу, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , яка проживала за адресою: [ADDRESS] , причина смерті - хронічна ішемічна хвороба серця, що підтверджується актовим записом про смерть №864 від 15.01.2020. Як убачається з вказаного актового запису про смерть, на підтвердження факту смерті [PERSON] . відділом судово-медичної експертизи трупів Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи видано лікарське свідоцтво про смерть №010-152 від 13.01.2020. Згідно з відповідей Оболонського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян виявлено: актовий запис №1945 про шлюб [PERSON] та [PERSON] складеного 14.07.1978, актовий запис №721 про шлюб [PERSON] та [PERSON] складеного 06.07.2001, актовий запис №1827 про розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] складеного 25.12.1993, актовий запис № 864 про смерть [PERSON] складений 15.01.2020, актовий запис про смерть №14232 [PERSON] складений 24.07.2007. Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 26.09.2001 виданого Головним Управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, спірна квартира [ADDRESS] належала [PERSON] 25.01.2002 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гніденко Н.Ю., зареєстрованого в реєстрі за №67, що укладений між [PERSON] та [PERSON] , остання набула право власності на квартиру [ADDRESS] . З інформаційної довідки Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної експертизи» від 30.07.2020 КВ-2020 №22096 вбачається, що згідно з даними зареєстрованих книг Бюро, квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 25.01.2002, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гніденко Н.Ю., зареєстрованого в реєстрі за №67. Відповідно до відповіді Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 10.08.2022 №104-3923, згідно з відомостями з Реєстру територіальної громади міста Києва за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , з 14.02.2002 та знята з реєстрації місця проживання у зв`язку зі смертю; [PERSON] , [INFO] , з 09.06.2021. З матеріалів справи убачається, що після смерті [PERSON] [INFO] , яка померла [INFO] , ніхто з заявами про прийняття спадщини не звертався, спадщину не приймав, інформація щодо наявності заповітів чи спадкових договорів відсутня, що підтверджується відповідними інформаційними довідками зі Спадкового реєстру №69360669 від 01.07.2022, №69360657 від 01.07.2022. Відповідно до договору від 18.06.2009 укладеного між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровуваний), посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К. на бланку серії ВМІ №131217, дарувальник подарував, а обдаровуваний прийняв у дар квартиру під номером [ADDRESS] . Згідно із відповіді Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» №062/14-6262 (И-2022) від 26.07.2022, договір дарування, посвідчений 18.06.2009 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К. за адресою кв. [ADDRESS] не реєструвався. Київським обласним державним нотаріальним архівом листом №1118/01-17 від 04.08.2022 повідомлено, що в результаті проведення перевірки архівного фонду №63 (приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу, [PERSON] ), договір дарування квартири від 18.06.2009 року, реєстровий номер 301, предметом якого є квартира, розташована за адресою [ADDRESS] , серед справ (наряд 2-03 Договори про відчуження квартир та документи на підставі яких вони посвідчувались) не виявлено. Відомості щодо нотаріальних дій, вчинених за реєстровим №301 за датою 18.06.2009 року, відсутні у зв`язку з відсутністю Реєстру для реєстрації нотаріальних дій за 2009 рік, оскільки в описі справ постійного терміну зберігання приватного нотаріуса обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегель Л.К. за 2009 рік наявна лише відмітка про проведення виїмки зазначеного Реєстру, але інформація про документи, на підставі яких було проведено дану виїмку та ким саме відсутня в описі та до архіву не передавалися (а.с. 32). 21.08.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучком В.П. зареєстровано право власності на спірну квартиру за [PERSON] на підставі договору дарування від 18.06.2009. 21.08.2020 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучком В.П., згідно з якого [PERSON] набула право власності на спірну квартиру. За умовами договору [PERSON] (продавець) передав, а [PERSON] (покупець) прийняла у власність квартиру [ADDRESS] . Нотаріусом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить продавцю на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К. 18.06.2009 за №301. Право власності на квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21.08.2020, що підтверджується витягом індексний номер якого:221250212, номер запису про право власності:37868555, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:2151839180000 (п.3 договору). У п. 11 договору зазначено, що за домовленістю сторін вартість зазначеної квартири, що відчужується, становить 1 200 000,00 грн. Сторони заявляють про повний розрахунок за продану квартиру. Підписання цього договору продавцем є підтвердженням факту повного розрахунку за продану квартиру та свідчить про відсутність у продавця по відношенню до продавця будь-яких претензій фінансового характеру (п.12 договору). Крім цього, під час посвідчення оспорюваного правочину нотаріусом було встановлено особи сторін, перевірено їх дієздатність, а також належність [PERSON] відчужуваного майна. Відповідно до п. 15 договору, відповідно до ч.4 ст. 334 ЦК України право власності на придбану квартиру у покупця виникає з моменту реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №303285338 від 22.06.2022, право власності на спірну квартиру на час звернення до суду з позовом зареєстровано за відповідачем [PERSON] , номер запису про право власності №37870849. Як убачається з матеріалів справи, Оболонською окружною прокуратурою м. Києва здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №42020101050000072 від 27.04.2020 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч.4 ст. 190 КК України. Згідно із протоколу допиту свідка [PERSON] від 03.01.2023, проведеного в рамках кримінального провадження №42020101050000072 від 27.04.2020, остання дала наступні показання, що влітку 2020 року вона зі своїм цивільним чоловіком ( [PERSON] ) підшуковували для купівлі квартиру у м.Києві. Чоловік знайшов на сайті ОLX оголошення щодо продажу квартири, з умовами, які їм сподобались (вартість, квадратура, розташування). Він позвонив на номер телефону вказаний в оголошенні, домовився про зустріч для перегляду квартири. Вона з чоловіком приїхали на перегляд, квартира була в досить занедбаному стані, захаращена старими речами, обтерті стіни, зашарпана стара ванна, дуже брудна кухня, сморід з туалету. Вартість квартири була 40 тис. доларів. З огляду на те, що ціна їх влаштувала, вони вирішили купувати вказану квартиру. На перегляді вона була один раз. Хто саме показував квартиру (власник чи ріелтор) їй невідомо. Чоловіка, який показував квартиру вона не пам`ятає, з сусідами не спілкувалась, документи вивчав її чоловік, при підписання договору була вона з чоловіком, чоловік, який показував квартиру, а також зі сторони продавця жінка похилого віку і разом з молодшою жінкою, розрахунок за квартиру був у два етапи, а коли, в яких частинах сказати не може, оскільки цим займався чоловік. Також повідомила, що цивільний чоловік помер близько двох років тому, на вказаній квартирі зробила ремонт, повністю придбала меблі та техніку. Відповідно до протоколу допиту свідка [PERSON] від 01.02.2023, проведеного в рамках кримінального провадження №42020101050000072 від 27.04.2020, остання дала наступні показання, що її син, [PERSON] проживав разом з [PERSON] приблизно три роки. Вони разом проживали в с.Любимівка, Вишгородського району, Київської області. Вели господарство по вирощуванню перепілок. Приблизно весною-літом 2020 року вони вирішили придбати квартиру в м.Києві. Пошуком та переглядом квартири займався [PERSON] . В кого саме купував квартиру він свідку не повідомляв. Вказану квартиру він придбав особисто для [PERSON] та її дитини, тож оформив право власності саме на неї. Наскільки відомо свідку, оплата за квартиру здійснювалась в два етапи. Для розрахунку за вказану квартиру вона йому дала частину грошових коштів в розмірі 15 тис. доларів та ще 5 тис. доларів вона позичила у знайомих. Де він взяв решту коштів їй не відомо. Інших подробиць щодо укладення договору купівлі-продажу та всіх процедурних питань їй не відомо. Відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України №СЕ-19/111-23/25686-ПЧ від 29.06.2023, що рукописні записи та підпис у графі: «ДАРУВАЛЬНИК» у договорі дарування квартири, який укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо дарування квартири за адресою: [ADDRESS] , який зареєстрований у реєстрі за №301 від 18.06.2009 (бланк з серійним номером ВМІ №131217) виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Підпис у графі: «ДАРУВАЛЬНИК» у договорі дарування квартири, який укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо дарування квартири за адресою: [ADDRESS] , який зареєстрований у реєстрі за №301 від 18.06.2009 (бланк з серійним номером ВМІ №131217) виконаний не [PERSON] , а іншою особою. З висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України №СЕ-19/111-23/25680-ДД від 06.07.2023 вбачається, що нотаріальний бланк, з серією та номером ВМІ №131217, на якому виконаний договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS] , від 18 червня 2009 року, не відповідає аналогічним документам, що знаходяться в офіційному обігу на території країни виробника - України. Згідно з відповіді ДП «Поліграфічний комбінат «Зоря» від 14.06.2023 за вих. №494-06/23, бланки нотаріальних документів, з реквізитами ДП «ПК «Зоря» Зам.113.2009-1 не виготовлялись вказаним підприємством. Між іншим, суд вважає, що факт добросовісності набуття [PERSON] у власність спірної квартири жодними належними та допустимими доказами не спростовано, тому остання є добросовісним набувачем цього майна. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин). Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України). Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18)). Добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей (див.: пункт 6.50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)). Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. пункт 46.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19), пункт 7.15 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20)). Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (див.: пункт 6.53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)). У разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою (абзац 1 частини першої статі 1277 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону) (частина перша статті 8 ЦК України). Законодавець визначив порядок усунення прогалин в приватному праві. Приватні відносини є різноманітними, а соціальне життя - рухливе. У зв`язку з цим може виникнути необхідність визначення певного правила, яке не закріплено в приватно-правових нормах безпосередньо. Умовами застосування аналогії закону є те, що: відносини, до яких застосовується аналогія, охоплюються предметом цивільно-правового регулювання (статті 1, 9 ЦК); наявність прогалини в їх регулюванні (прогалини в праві); відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки учасників приватних відносин (норми акту цивільного законодавства або договору); існують правові норми, що регулюють подібні за змістом відносини; застосування аналогії закону не повинно суперечити суті цих відносин (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 вересня 2023 року в справі № 295/7291/20 (провадження № 61-11106св21)). Якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі його продажу спадкоємець має право на грошову компенсацію (частина друга статті 1280 ЦК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зазначено, що: «51. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). 57. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України). 58. Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) вказано, що: «75. Положення ЦК України щодо прийняття спадщини спрямовані на захист прав усіх спадкоємців, які мають права на спадщину, та надають можливість кожному з них захистити своє право чи інтерес, навіть якщо строк на прийняття спадщини пропущено і спадщина вже розподілена між іншими спадкоємцями. Крім того, такі ж права має спадкоємець, якщо спадщина визнана відумерлою та перейшла до територіальної громади. 76. Зокрема, за змістом статті 1280 ЦК України, якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. Якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі його продажу спадкоємець має право на грошову компенсацію. 77. Відтак спадкоємець, який із зазначених причин не зміг прийняти спадщину, яка була перерозподілена між іншими спадкоємцями або перейшла у власність територіальної громади як відумерла, має право на передачу йому належної частки спадщини в натурі, якщо спадщина збереглася, а у випадку неможливості такої передачі у зв`язку з тим, що спадщина не збереглася, або визнана відумерлою та відчужена територіальною громадою на користь іншої особи, має право на отримання лише грошової компенсації. Такий підхід до розв`язання проблем переходу прав на відумерлу спадщину застосовується законодавством задля захисту прав добросовісного набувача майна, що на час переходу прав на це майно не знав та не міг знати про наявність спадкоємців, що мають право на спадщину. 78. Разом з тим законодавство не містить положень про можливість територіальної громади отримати відчужене майно в натурі та/або способи захисту інтересів територіальної громади у випадку, якщо спадщина була незаконно передана особі-спадкоємцю, зокрема, на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване, та у випадку, коли спадщина такою особою була вже відчужена іншій особі, що позбавило територіальну громаду отримати майно у свою власність як відумерле в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) вказано, що: 82. Проаналізувавши зміст законодавчих норм у системі з установленими судами правовідносинами, Велика Палата вважає, що у цій справі підлягає застосуванню аналогія закону, що регулює подібні правовідносини, зокрема положення статті 1280 ЦК України, виходячи з таких міркувань. 83. Інтерес територіальної громади в отриманні спадкового майна у власність громади в разі відсутності спадкоємців є наслідком неотримання спадщини будь-ким зі спадкоємців або наслідком їх відсутності взагалі. За таких обставин слід дійти висновку, що такі правовідносини є подібними до спадкових, хоч до них у цілому не відносяться. На користь цього висновку свідчить також розміщення норм права про можливість визнання спадщини відумерлою саме у книзі шостій ЦК України «Спадкове право». 84. Відтак захист інтересу територіальної громади щодо відумерлого майна повинен регулюватись та здійснюватися таким самим способом, виходячи з тих самих принципів, як і можливість захистити своє право спадкоємцем, який своєчасно спадщину не прийняв, вона була визнана відумерлою та продана іншій особі. 85. Як зазначалось, стаття 1280 ЦК України передбачає, що якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі ж продажу такого майна спадкоємець має право на грошову компенсацію. 86. Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А відтак, застосовуючи аналогію закону й територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації. 87. Велика Палата Верховного Суду вважає, що закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем. 88. Слід зауважити, що захист прав чи інтересів територіальної громади у цьому випадку також має бути реальним, спрямованим на дійсне відновлення порушеного права та/або інтересу, а відтак з метою захисту порушеного права чи інтересу територіальної громади при відчуженні спадкового майна розмір грошової компенсації вартості цього майна визначається, виходячи з його ринкової вартості на час розгляду спору в суді або на час добровільного врегулювання спору між сторонами цих правовідносин». Цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (див., зокрема, постанови Верховного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 130/1001/17 (провадження № 51-7588км18), від 18 січня 2021 року у справі № Б-23/75-02 (н.р.Б-7346/2-19), від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20 (провадження № 61-9003св21), від 17 січня 2024 року в справі № 932/9029/23 (провадження № 61-16072 св 23), від 19 лютого 2024 року в справі № 932/3602/22 (провадження № 61-7598св23)). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року в справі № 206/2616/21 (провадження № 61-13665св23) вказано, що «суди не врахували, що при відчуженні спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, на користь добросовісного набувача територіальна громада має право лише на отримання грошової компенсації його вартості. Тому позовні вимоги про визнання недійсними іпотечного договору, договору про задоволення вимог іпотекодержателя, договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], припинення права власності на спірну квартиру, скасування державної реєстрації права власності, визнання відумерлою спадщину та передача спірної квартири у власність територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради є неналежним способом захисту прав територіальної громади, що є самостійною підставою для відмови у позові». Аналогічні висновки, з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20), зроблено, зокрема, в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 202/8669/19 (провадження № 61-20544св21), в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 336/665/19 (провадження № 61-13591св21), в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 жовтня 2023 року в справі № 205/6482/19 (провадження № 61-1253св23). Водночас, слід зазначити, що територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації. Закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем. З метою захисту порушеного права чи інтересу територіальної громади при відчуженні спадкового майна розмір грошової компенсації вартості цього майна визначається, виходячи з його ринкової вартості на час розгляду спору в суді або на час добровільного врегулювання спору між сторонами цих правовідносин; за встановлених фактичних обставин у цій справі при відчуженні спадкового майна територіальна громада має право лише на компенсацію вартості спадкового майна за ринковими цінами, а тому позовні вимоги територіальної громади про визнання спадщини відумерлою та її передачу її територіальної громади м. Києва задоволенню не підлягають. Саме власнику або законному користувачу майна належить право на витребування майна з незаконного володіння (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц та від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13). У цій справі позивач не є власником або законним користувачем спірного майна, яке незаконно вибуло з його володіння, а тому у нього немає підстав для витребування майна на свою користь як неволодіючого власника або користувача. Між іншим, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.09.2019 у справі № 2-4352/11 та від 20.03.2019 у справі № 521/8368/15-ц зроблено висновок, що конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Інші доводи сторін не впливають на висновки суду. Ураховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати у відповідності до ст.141 ЦПК України, слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed