Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-23 00:00:00

30.01.2024 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОЛЬФАРМА ЮА» до [PERSON] , про відшкодування матеріальної шкоди, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду, завдану недостачею предметів, виданих підприємством в користування відповідачеві, у розмірі 227830,00 грн. та стягнуті судові витрати, що складаються зі сплаченого судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. В обґрунтування заяви, представник позивача посилається на те, що 19 липня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПОЛЬФАРМА ЮА» та громадянкою України [PERSON] , на підставі заяви відповідача від 17.07.2021 року та наказу позивача №58-к від 19 липня 2021 року, було укладено трудовий договір. У відповідності до п. 2.1.3 Трудового договору, для забезпечення відповідача матеріально-технічними засобами для виконання ним роботи, 20 липня 2021 року за Актом приймання-передачі матеріальних цінностей позивач передав відповідачу автомобіль «КІА RIO», реєстраційний знак № [NUMBER] , рік випуску - 2016, кузов № [NUMBER] , колір сірий з додатковим комплектом літньої резини вартістю 207 58333 грн., без ПДВ, а також 20 липня 2021 року за актом позивач передав відповідачу ноутбук «DELL LATITUDE Е 3490», серійний номер JPBZKP2 з сумкою для ноутбука та програмним забезпеченням вартістю 15 109,17 грн., без ПДВ, та планшетами «ПК SAMSUNG GALAXY TAB A6 SM- T585», серійний номер [NUMBER] , ІМЕІ: [NUMBER] з оригінальним чохлом SAMSUNG вартістю 5 137,50 грн., без ПДВ. Всього відповідачем було отримано від позивача матеріальні цінності в користування на час роботи в позивача на загальну суму 227 830,00 грн., без ПДВ. У відповідності до п. 2.3.8 Трудового договору та останнього абзацу Актів приймання-передачі матеріальних цінностей від 20.07.2021 року, відповідач зобов`язаний повернути отримане у позивача майно після припинення трудових відносин з позивачем. Наказом №145-к від 01.11.2023 року відповідач був звільнений з роботи у позивача. 01.11.2023 року позивачем було скеровано відповідачу вимогу №390 про повернення отриманих 20.07.2021р. у тимчасове користування у позивача автомобіля, комп`ютера і планшета, але відповіді на неї від відповідача не отримав, майно відповідач позивачу так і не повернув. Своїми діями щодо не повернення отриманого в користування на час роботи у позивача майна, відповідач завдав позивачу матеріальну шкоду в розмірі 227 830,00 грн. балансової вартості цього майна. З посиланням на викладене та не повернення позивачеві майна в порушення умов договору, позивач звернувся до суду з даним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 14.06.2023 року вказану\~позовну заяву\~залишено без\~руху. \~01.02.2024 року на виконання ухвали суду представником позивача надано заяву про усунення недоліків. Дослідивши подані до суду документи, суддею встановлено, що позовна заява подана з додержанням вимог ст.ст.\~175-177 ЦПК України, позивачем виконані вимоги ухвали суду від 01.02.2024 року, підстави для залишення позовної заяви без руху або відмови у відкритті провадження, визначених у ст. 185, 186 ЦПК України, відсутні. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 05.02.2024 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання з повідомленням сторін у справі. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 27.05.2024 року за клопотанням сторони позивача судове засідання призначене на 24.06.2024 року о 14 год. 00 хв., вирішено провести в режимі відео конференції за участі представника позивача. У судове засідання 24.06.2024 року з`явився представник позивача, який приймав участь в режимі відеоконференції. Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачка у судове засідання призначене на 24.06.2024 року не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позовну заяву не надала. Щодо неявки відповідача по справі, суд зазначає наступне. Відповідно до п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно з відповіддю з відділу адресної довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області встановлено, що відповідач [PERSON] ,\~ [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . За наслідком викладеного, повідомлення відповідача про дату, час і місце проведення судового засідання здійснювалось шляхом скерування судових повісток, разом з копією ухвали про відкриття провадження по справі та копією позовної заяви з додатками до неї за вказаним встановленим зареєстрованим місцем проживання відповідача, однак поштова кореспонденція, яка була скерована для вручення відповідачу, була повернута до суду без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Частиною 8 ст. 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є зокрема день проставлення\~у поштовому\~повідомленні відмітки\~про відмову\~отримати судову\~повістку чи\~відмітки про\~відсутність особи\~за адресою\~місцезнаходження,\~місця проживання\~чи перебування\~особи,\~повідомленою цією\~особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Також, у відповідності до правового висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 10.05.2023 року у справі №755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. За наслідком викладеного, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце проведення судового засідання, однак не з`явилась без поважних причин, не скориставшись процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Підстав для відкладення судового засідання, судом у відповідності до положень статті 223 ЦПК України не встановлено. Згідно із ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У відповідності до ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Приймаючи викладене, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 24.06.2024 року за наявною явкою сторін по справі, на підставі наявних документів в матеріалах справи та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, за згодою позивача, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач ТОВ «ПОЛЬФАРМА ЮГ» є зареєстрованою в Україні юридичною особою, код ЄДРПОУ 42781598, місцезнаходження: 04070, м. Київ, вул. Іллінська, 8, вхід 11, в стані припинення чи в процесі банкрутства, не перебуває. 19.07.2021 року відповідачка [PERSON] звернулась до позивача з заявою про прийняття її на посаду фахівця з питань регіонального розвитку з 20 липня 2021 року зі строком випробування три місяця за основним місцем роботи. 19.07.2021 року ТОВ «ПОЛЬФАРМА ЮГ» видано наказ №58-К «Про прийняття на роботу», яким прийнято [PERSON] на роботу на посаду фахівця з питань регіонального розвитку з 20 липня 2021 року зі строком випробування три місяця за основним місцем роботи з посадовим окладом згідно штатного розпису. 19.07.2021 року між ТОВ «ПОЛЬФАРМА ЮГ» (роботодавець/товариство) та [PERSON] (працівник) було укладено трудовий договір, за умовами якого предметом договору є трудові відносини між працівником і роботодавцем в межах визначених цим договором посадових обов`язків. Пунктом 1.5 визначено, що фактичним місцем постійної роботи працівника (робоче місце) є місто Херсон. Пунктом 2.1.3 договору встановлено, що роботодавець зобов`язаний зокрема забезпечувати працівника матеріально-технічними засобами, необхідними для виконання роботи. Згідно з пунктом 2.3.8 договору, працівник зобов`язаний зокрема: повернути роботодавцю на його вимогу і в будь-якому випадку після припинення цього договору будь-яке майно, що належить роботодавцю, включаючи документи, речі, телефони, комп`ютери, службову машину ключі та картки для входу, пропуски і коди, штампи і печатки, все майно, яке було надано роботодавцем працівникові або яким він заволодив іншим чином і яке є власністю Товариства та не залишати собі таке майно, якщо інше не обумовлено сторонами; нести матеріальну відповідальність перед роботодавцем та відшкодувати завдані йому збитки за порушення його обов`язків відповідно до чинного законодавства України. Як вбачається на виконання положень пункту 2.1.3 трудового договору, ТОВ «ПОЛЬФАРМА ЮА» 20.07.2021 року було передано [PERSON] наступне майно: - автомобіль марки «КІА RIO», реєстраційний знак № [NUMBER] , рік випуску - 2016, кузов № [NUMBER] , колір сірий, з додатковим комплектом літньої резини, що підтверджується укладеним сторонами актом приймання-передачі матеріальних цінностей від 20.07.2021 року; - ноутбук «DELL LATITUDE Е 3490», серійний номер [NUMBER] , разом з сумкою для ноутбука та програмним забезпеченням; планшетний ПК «SAMSUNG GALAXY TAB A6 SM- T585», серійний номер [NUMBER] , ІМЕІ: [NUMBER] , з оригінальним чохлом «SAMSUNG», що підтверджується укладеним сторонами актом приймання-передачі матеріальних цінностей від 20.07.2021 року. У відповідності до довідки про вартість матеріальних цінностей переданих для службового використання [PERSON] за №423 від 05.01.2024 року, складеної головним директором та головним бухгалтером ТОВ «ПОЛЬФАРМА ЮА», у відповідності до бухгалтерського обліку передане [PERSON] майно становить вартість: автомобіль марки «КІА RIO», реєстраційний знак № [NUMBER] , - 207\~583, 33 грн.; ноутбук «DELL LATITUDE Е 3490» - 15\~109,17 грн.; планшетний ПК «SAMSUNG GALAXY TAB A6 SM- T585» - 5\~137,50 грн. Отже, 20.07.2021 року, [PERSON] було прийнято від позивача, як роботодавця, для використання під час виконання трудових обов`язків майно, загальною балансовою вартістю 227 830,00 грн., без ПДВ. 01.11.2023 року «ПОЛЬФАРМА ЮА» видано наказ №145-К «Про звільнення працівника», яким звільнено [PERSON] з посади фахівця з питань регіонального розвитку 01.11.2023 року на підставі п.6 ст.36 КЗпП України у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці (проведення/зміна постійного місця роботи). Також 01.11.2023 року ТОВ «ПОЛЬФАРМА ЮА» скерувало на адреси, як зареєстрованого місця проживання так і фактичного проживання [PERSON] письмову вимогу №390 від 01.11.2023 року про необхідність повернення, протягом десяти днів з дня отримання вимоги, отриманих від ТОВ «ПОЛЬФАРМА ЮА» матеріальних цінностей: автомобіля марки «КІА RIO», реєстраційний знак № [NUMBER] ; ноутбук «DELL LATITUDE Е 3490»; планшетний ПК «SAMSUNG GALAXY TAB A6 SM- T585». Однак, як стверджує позивач, відповідачем вказані матеріальні цінності, отримані на період роботи та виконання службових обов`язків, після звільнення з підприємства не повернуті, чим завдано позивачу значної матеріальної шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України,\~\~ кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1\~ст. 15 ЦК України,\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1\~ст. 16 ЦК України,\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч.1 ст.130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода. Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (ч.2 ст.130 КЗпП). Відповідно до ч.2 ст.130 КЗпП України, обов`язковими умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. Відсутність підстав чи однієї з обов`язкових умов матеріальної відповідальності, звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене (ч.4 ст.130 КЗпП). Відповідно до ч.2 ст.131 КЗпП України, працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді. Відповідно до\~положень п.2,\~5,\~10\~ч.1\~ст.134\~КЗпП України,\~працівники несуть\~матеріальну відповідальність\~у повному\~розмірі шкоди,\~заподіяної з\~їх вини\~підприємству,\~установі,\~організації,\~у випадках,\~коли:\~майно та\~інші цінності\~були одержані\~працівником під\~звіт за\~разовою довіреністю\~або за\~іншими разовими\~документами;\~а також,\~шкоди завдано\~недостачею,\~умисним знищенням\~або умисним\~зіпсуттям матеріалів,\~напівфабрикатів,\~виробів (продукції),\~в тому\~числі при\~їх виготовленні,\~а також\~інструментів,\~вимірювальних приладів,\~спеціального одягу\~та інших\~предметів,\~виданих підприємством,\~установою,\~організацією працівникові\~в користування; шкоди завдано недостачею, знищенням або пошкодженням обладнання та засобів, наданих у користування працівнику для виконання роботи за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу. У разі звільнення працівника та неповернення наданих йому у користування обладнання та засобів з нього може бути стягнута балансова вартість такого обладнання у порядку, визначеному цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. За змістом ст.138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст.130 цього Кодексу. У відповідності до п.10 Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року №116 із сум, стягнутих відповідно до цього Порядку, здійснюється відшкодування збитків, завданих підприємству, установі і організації з урахуванням фактичних витрат підприємства на відновлення пошкоджених або придбання нових матеріальних цінностей та вартості робіт з їх відновлення. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч.1 ст.22 ЦК України). Згідно з ч.1,2 статті 1166 ЦК України, майнова шкода,\~завдана неправомірними\~рішеннями,\~діями чи\~бездіяльністю особистим\~немайновим правам\~фізичної або\~юридичної особи,\~а також\~шкода,\~завдана майну\~фізичної або\~юридичної особи,\~відшкодовується в\~повному обсязі\~особою,\~яка її\~завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з\~ч.1 ст. 76 ЦПК України,\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України,\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приймаючи викладене в цілому, надаючи оцінку наданим до суду позивачем доказам, суд вважає їх належними, достатніми, достовірними та допустимими. На підставі вищевикладеного є встановленим, що під час перебування відповідачки у трудових обов`язків з позивачем на посаді фахівця з питань регіонального розвитку, [PERSON] було отримано на час виконання трудових обов`язків матеріальні цінності (автомобіль марки «КІА RIO», реєстраційний знак № [NUMBER] ; ноутбук «DELL LATITUDE Е 3490»; планшетний ПК «SAMSUNG GALAXY TAB A6 SM- T585»), загальною балансовою вартістю 227 830,00 грн., без ПДВ. Як вбачається, після звільнення, а саме 01.11.2023 року, відповідачка отримане вказане майно позивачу не повернула. Доказів на підтвердження повернення вказаного майна позивачеві, відповідачем в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України, до суду не надано. Таким чином, виходячи з досліджених судом доказів вбачається, що встановленим є факт неповернення колишнім працівником, а саме після звільнення, переданих йому на час виконання трудових обов`язків, матеріальних цінностей (обладнання), за наслідком чого відповідач зобов`язаний відшкодувати балансову вартість відповідного майна (обладнання). Суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими доказами, не спростовані відповідачем, а тому є наявність законних підстав для ухвалення рішення про задоволення позову ТОВ «ПОЛЬФАРМА ЮА» та стягнення на його користь із відповідача у відшкодування матеріальної шкоди 227\~830,00 грн. Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом приймається, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпції щодо фактів. При вирішенні даного цивільно-правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на\~рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004\~у справі № 1-33/2004. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав\~\~ та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до\~\~ ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.\~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду\~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. \~Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається, позивачем під час звернення до суду з даним позовом було сплачено судовий збір в сумі 3417,45 грн. Приймаючи задоволення позовних вимог, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір, сплачений останнім, в сумі 3417,45 грн. Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн., суд приходить до наступного. Положеннями\~ст.59 Конституції України\~закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з ч.2\~ст.137 ЦПК України\~за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до ч.3\~ст.141 ЦПК України,\~враховує:\~1)\~чи пов`язані\~ці витрати\~з розглядом\~справи;\~2)\~чи є\~розмір таких\~витрат обґрунтованим\~та пропорційним\~до предмета\~спору з\~урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч.ч.3,4\~ст.137 ЦПК України,\~для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 5\~ст.137 ЦПК України\~встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з ч.6\~ст.137 ЦПК України,\~обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12,46,56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відповідно до ч.4\~ст.263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». Таким чином, опис наданих послуг та наявні в матеріалах справи докази на підтвердження їх сплати не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Позивачем на підтвердження понесених витрат на правову допомогу надано договір про надання правничої допомоги №01/24 від 05.01.2024 року, укладений між ТОВ «ПОЛЬФАРМА ЮА» та Адвокатським об`єднанням «АЛІАС», за умовами якого виконавець бере на себе зобов`язання надавати правову допомоги замовнику шляхом юридичних консультацій, складання заяви про забезпечення позову, позову, представництва та захисту інтересів Замовника, як позивача, в Київському районному суді міста Одеси, а також в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, в органах державної виконавчої служби, за позовом замовника до [PERSON] , далі - боржник, щодо стягнення з неї матеріальних збитків та судових витрат, які виникли внаслідок не повернення нею при звільненні з роботи у замовника автомобіля КІА RIO, реєстраційний знак № [NUMBER] , ноутбук DELL LATITUDE E 3490, з сумкою для ноутбука та програмним забезпеченням та планшетного ПК SAMSUNG GALAXY TAB A6 SM-T585, з оригінальним чохлом SAMSUNG (надалі - «правова допомога», «послуги»). Пунктом 3.2 договору передбачено, що замовник сплачує виконавцю передоплату в розмірі 8000 грн., без ПДВ, за підготовку і подачу позову до боржника до суду, а за підготовку і подачу інших процесуальних документів і доказів, вчинення інших необхідних та передбачених законодавством процесуальних дій, які є необхідними та достатніми для забезпечення належного надання послуг щодо цього договору, в тому числі за представництво інтересів замовника в суді - замовник додатково буде сплачувати Виконавцю гонорар у відповідності до п. 3.1 даного Договору. Отже, доводи позивача, що сторонами договору визначено гонорар за надання правничої допомоги в межах даної справи на стадії розгляду справи в суді першої інстанції в сумі 8000,00 грн., є обґрунтованими. Також судом встановлено, що представництво інтересів позивача в цій справі здійснювалось адвокатом Горовим О.В., який діяв на підставі ордеру серії АА №1395641, виданим 23.01.2024 року Адвокатським об`єднанням «АЛІАС» на підставі вищевказаного укладеного договору про надання правничої допомоги №01/24 від 05.01.2024 року, а відтак Адвокатським об`єднанням «АЛІАС» за наслідком укладеного вказаного договору. Відповідно до правової позиції ВС, викладеної у постанові Великої Палати від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15 ц, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Суд не вправі втручатися в ці правовідносини… За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами… Суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п.4\~ст.1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). В постанові Верховного Суду від 22 липня 2021 року у справі №628/2292/18 зазначено, що якщо винагорода адвоката за послуги згідно з договором про надання правової допомоги була визначена сторонами у твердій (фіксованій) сумі, то вона за весь час дії договору не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Щодо відсутності детального опису здійснених адвокатом витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги, на виконання положень частини четвертої ст.137 ЦПК України, то за змістом цієї правової норми вона запроваджена «для визначення розміру витрат», тоді як сума гонорару адвоката встановлена сторонами договору у фіксованому розмірі, який не залежить від обсягу послуг та витраченого представником позивача часу, а отже, розмір витрат є визначеним. При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту. Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19 (провадження №К/9901/27657/20). В постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі №750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі №673/1123/15-ц. Таким чином, при визначені у договорі про надання адвокатських послуг форми гонорару у твердій (фіксованій) сумі, то вона є незмінною в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу, а витрати на правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Аналогічний правовий висновок міститься постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 року\~\~у справі № 329/766/18 (провадження № 61-6627св20). Здійснення адвокатом правничої допомоги в інтересах позивача підтверджується матеріалами справи, поданими адвокатом позовної заяви, з додатками до неї, поданими іншими заявами по суті справи, прийняттям участі адвоката в судовому засіданні. Одночасно судом враховується, що відповідачем не подавалось жодних заперечень чи клопотань про зменшення понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу. За таких обставин, суд вважає, що позовна вимога позивача, у частині стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн. підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved