Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-12 00:00:00

позивачка [PERSON] через представника адвоката Ільківа М.М. звернулася до суду із указаним позовом до відповідача АТ «Українська Залізниця», у якому просила стягнути з відповідача на її користь 500\~000,00 грн. у якості відшкодування моральної шкоди. В обгрунтування позовних вимог представник позивачки покликається на те, що 19 січня 2023 року приблизно 00 год. 30 хв. на станції «Красне» залізничної колії сполученням «Львів-Здолбунів» у смт Красне Буського району Львівської області виявлено труп [PERSON] , який загинув при контакті з рухомим складом поїзда. За вказаним фактом були внесені відомості до ЄРДР за №12023141210000028 та розпочато досудове розслідування, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України. Постановою від 15.02.2023 року вказане кримінальне провадження було закрито у зв`язку з встановленням відсутності в діянні події кримінального правопорушення, а на час вчинення цієї ДТП машиніст вантажного поїзда №1468 перебував у трудових відносинах із відповідачем АТ «Українська Залізниця». Після смерті сина позивачка перенесла непоправні душевні страждання, відчуває апатію та демотивацію, головний біль, втрату сил і порушення сну, а глибину вказаних страждань неможливо виміряти. Крім того, позивачка є внутрішньопереміщеною особою, яка переїхала у Львівську область із тимчасово окупованого [PERSON] та проживала разом із загиблим сином однією сім`єю, який допомагав їй матеріально, що після втрати рідного дому лише посилило її душевні страждання. Відтак смерть сина викликала у позивачки непоправні моральні переживання і страждання, його смерть викликала в позивачки необхідність докладати зусилля для організації свого життя, у зв`язку із чим вона позбавлена допомоги та підтримки, а тому з урахуванням наведеного позивачка оцінює завдану моральну шкоду в розмірі 1000\~000,00 грн. Разом із тим, як убачається із прохальної частини позовної заяви [PERSON] , що представник позивачки просить стягнути з відповідача на користь позивачки 500\~000,00 грн. та відшкодувати позивачці витрати на правову допомогу в розмірі 20 000,00 грн. Ухвалою судді від 12.04.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання. Сторони у справі обмінялись процесуальними документами (відзив на позовну заяву від 12.05.2023, відповідь на відзив від 25.05.2023 та заперечення від 02.06.2023). Зокрема, у поданому відзиві на позовну заяву від 12.05.2023 представник відповідача АТ «Українська Залізниця» адвокат Тарарук Л.Р., заперечуючи проти позовних вимог, покликається на те, що 19.01.2023 року від чергової по станції «Красне» [PERSON] надійшло повідомлення про виявлення між коліями силуету тіла людини, що лежить, як виявилось згодом, - [PERSON] , [INFO] , якого з тілесними ушкодженнями госпіталізовано до реанімаційного відділення КНП «Буська ЦРЛ», а згодом до «КЛШМД м. Львова», де [PERSON] від отриманих травм помер [INFO] . За вказаним фактом проводилося досудове розслідування згідно внесених відомостей до ЄРДР за №12023141210000028, внаслідок чого постановою від 15.02.2023 року вказане кримінальне провадження закрито. При цьому, звертає увагу суду, що тіло людини було виявлено поза межами габариту руху поїздів, а специфічних і характерних ознак залізничної травми (виявлення на тілі й одязі слідів змащувальних речовин, частинок вугілля, бластного шару колії тощо) у [PERSON] виявлено не було. Також постанова про закриття кримінального провадження не містить вищеперелічених специфічних ознак його травмування поїздом. Крім того, у тілі загиблого виявлено етанол у кількості 0,95 проміле, а факту причетності працівників залізниці до травмування [PERSON] не встановлено. Що стосується покликання у позовній заяві на те, що на час вчинення ДТП машиніст вантажного поїзда №1468 перебував у трудових відносинах із відповідачем АТ «Українська Залізниця», однак із матеріалів розслідування видно, що машиніст [PERSON] жодного відношення до травмування [PERSON] не має, а він лише виявив 19.01.2019 року о 00 год. 10 хв. лежачу людину в міжколійному просторі станції «Красне», про що повідомив чергову по вказаній станції. Разом із тим, позивачем не доведено причетності АТ «Українська Залізниця» до вказаної події, а також те, що відповідач, як володілець джерела підвищеної небезпеки, повинен відшкодувати моральну шкоду в порядку ст.ст. 1167, 1172, 1187 ЦК України. Крім того, у матеріалах справи відсутня інформація про обставини та причини смерті потерпілого, відсутні докази щодо травмування [PERSON] внаслідок дії рухомого складу залізничного транспорту, який належить відповідачу, а не третім особам чи без впливу на нього джерела підвищеної небезпеки, а також досудовим слідством не встановлено коли і за яких обставин настало травмування [PERSON] . Також представник відповідача зазначає, що стороною позивача не надано жодних доказів на підтвердження заявлених у позовній заяві фактів, як і не надано будь-яких доказів на підтвердження понесених витрат на правову допомогу в сумі 20 000 грн. Відтак, представник відповідача просив у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди у сумі 500 000 грн. відмовити в повному обсязі. У відповіді на відзив від 25.05.2023 представник позивачки [PERSON] адвокат Ільків М.М., заперечуючи проти відзиву на позовну заяву, покликається на те, що згідно висновку СМЕ №168/2023 від 03.02.2023 тілесні ушкодження у [PERSON] отримані ним внаслідок удару з виступаючими частинами рухомого складу з наступним падінням на тверду поверхню, що припав на черепну ділянку скелету останнього, а виявлений у крові загиблого етиловий спирт у розмірі 0,95 проміле класифікується як «алкоголь незначного впливу», що не мав жодного негативного впливу на його усвідомлення дій та вчинків, а згідно іншого висновку експерта №168/2023-т за наслідками судово-медичної експертизи у крові [PERSON] не виявлено метилового, етилового, пропілового, бутилового та амілового спиртів. Крім того, представник позивачки вказує, що для настання цивільно-правової відповідальності не є обов`язковим наявність вини, як одного з чотирьох елементів для притягнення до відповідальності, у зв`язку із чим покликається на постанову Верховного Суду від 01.07.2020 року в справі №554/858/19. Більше того, постанова про закриття кримінального провадження не містить інформації про необережність чи звичайну недбалість загиблого пішохода. При визначенні розміру морального відшкодування в сумі 500 000 грн. представник позивачки вважає таку суму обгрунтованою, виходячи із заподіяної смерті сина та її переживаннями через переїзд із рідного окупованого м. Лисичанська. Щодо заперечень у відзиві на позовну заяву з приводу заявлених витрат на правову допомогу, представник позивача заперечує тим, що ним надано до справи ордер та попередній розрахунок судових витрат, який у подальшому буде деталізовано, а заявлений розмір правової допомоги є обгрунтованим і співмірним із обсягом виконаної роботи та складністю справи. Відтак, представник позивачки просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. У поданому запереченні від 02.06.2023 представник відповідача АТ «Українська Залізниця» адвокат Тарарук Л.Р., заперечуючи проти відповіді на відзив, покликається на те, що судова практика зводиться до того, що лише володілець джерела підвищеної небезпеки несе відповідальність за шкоду, незалежно від його вини. Проте, матеріали справи не містять доказів того, хто саме був володільцем і якого рухомого складу, що міг спричинити тілесні ушкодження [PERSON] , який до того ж зловживав алкоголем, тривалий час перебував у темну пору доби між коліями станції «Красне» від часу отримання травми і до його виявлення працівниками залізниці. Разом із тим, досудовим розслідуванням не встановлено конкретного чи приблизного часу отримання травм потерпілим. Також у висновку експерта висловлено припущення щодо джерела травмування потерпілого, зокрема про те, що тілесні ушкодження у [PERSON] могли утворитися від контакту з виступаючими частинами рухомого складу. Крім того, позивачем не доведено наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як протиправності діяння його заподіювача та причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням. Крім того, як на підставу своїх заперечень, представник відовідача покликався на постанову Верховного Суду від 20.03.2019 року в справі №750/8986/17, згідно якої доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб у справі. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд ухвалює рішення на користь протилежної сторони в справі. Відтак, представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Ухвалою підготовчого судового засідання від 13.07.2023 року закрито підготовче провадження та призначено вищевказану справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Ухвалою суду від 12.10.2023 року витребувано від Золочівського районного відділу поліції ГУНП у Львівській області належним чином засвідчені копії матеріалів кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12023141210000028 від 19.01.2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України (за фактом смерті [PERSON] ), які надійшли до суду 08.12.2023. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Ільків М.М. у судове засідання не з`явилися, а від адвоката Ільківа М.М. надійшло клопотання про проведення судового засідання без участі сторони від 13.06.2024, в якій представник позивачки просить розгляд справи проводити без участі позивачки та її представника, позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просить задовольнити позов. Представник відповідача АТ «Українська Залізниця» адвокат Тарарук Л.Р. у судовому засіданні (у режимі ВКЗ) проти заявленого позову заперечив та просив у його задоволенні відмовити повністю, виходячи із мотивів раніше поданого ним відзиву на позовну заяву та письмових заперечень. Крім того, звертає увагу суду на те, що заявлений до залізниці позов згідно статті 1167 ЦК України є безпідставним, оскільки відшкодування здійснюється без вини за умови, що шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки. Однак, у ході розслідування цього нещасного випадку не встановлено контакту загиблого [PERSON] із рухомим складом поїзда, що належить відповідачу. При цьому, не було виявлено джерела підвищеної небезпеки, яке могло контактувати з потерпілим, а також не встановлено, що машиніст поїзда заподіяв смерть, як і не встановлено від чого саме травмувався потерпілий, який був виявлений у непритомному стані у міжколійному просторі, а помер через деякий час у медичному закладі ЛШМД, а також не виключено його самостійного травмування. Крім того, на місці його загибелі рухалися інші поїзди та локомотиви, що мають різних власників, зокрема ПАТ «Хлібокомбінат». Тобто не має жодних доказів того, що смерть [PERSON] заподіяв саме потяг Укрзалізниці, а на всіх поїздах, які проїжджали там за увесь період, не виявлено жодних слідів від контакту з людиною, а судове рішення не може грунтуватися на припущеннях. Крім того, не встановлено жодних об`єктивних даних цієї події щодо того, що [PERSON] загинув саме від наїзду поїзда, а не скочив чи падав із вагона, як часто буває в наш час. Відтак, на думку представника відповідача, якщо би [PERSON] загинув саме від наїзду поїзда відповідача, то це би встановило досудове слідство, оскільки це можливо шляхом проведення експертиз. Однак, в даній ситуації мав місце нещасний випадок, до якого причетність поїзда Укрзалізниці не встановлена та не доведена, а судове рішення не може грунтуватися на припущеннях, тому просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Заслухавши доводи представника відповідача, дослідивши матеріали справи та з`ясувавши дійсні обставини, всебічно, повно та об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає, виходячи із таких мотивів. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У силу вимог статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами п`ятою\~ сьомою\~статті 81\~цього Кодексу\~передбачено,\~що докази\~подаються сторонами\~та іншими\~учасниками справи. Доказування\~не може\~ґрунтуватися на\~припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що 19 січня 2023 року о 00 год. 30 хв. надійшло повідомлення від чергової по станції «Красне» [PERSON] про те, що від машиніста Р. Вишневського, котрий рухався вантажним потягом №1468 із вантажними вагонами по маршруту «Львів-Здолбунів» на ділянці 1432 км., пікет 3, візуально виявлено між коліями силует людини, що лежить. Контакту із потягом чи зупинки руху не було. В ході проведення огляду місця події виявлено, що між коліями у горизонтальному положенні на правому боці знаходився [PERSON] , [INFO] , житель с. Петричі Золочівського району Львівської області, якого з тілесними ушкодженнями доставлено в реанімаційне відділення КНП «Буська ЦРЛ», а згодом у «Клінічну лікарню швидкої медичної допомоги м. Львова», де [PERSON] від отриманих травм помер [INFO] . За вказаним фактом проводилося досудове розслідування згідно внесених відомостей до ЄРДР за №12023141210000028 від 19.01.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України. Згідно пункту 3 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Частиною першою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, серед іншого у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 1, п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України). Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом (ч. 3 ст. 1166 ЦК України). Згідно частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України). Відповідно до вимог частин другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України). Отже, обов`язок відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи, покладається на власника чи володільця джерела підвищеної небезпеки, від якого настала смерть потерпілого. Натомість, постановою заступника начальника СВ Золочівського РВП ГУНП у Львівській області Яворського Ю.В. від 15 лютого 2023 року вищевказане кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України, а джерела підвищеної небезпеки, яким завдано шкоди потерпілому органом досудового розслідування не встановлено. Дана постанова органу досудового розслідування мотивована тим, що зібраними матеріалами не встановлено причини появи [PERSON] на коліях і обставин отримання ним тілесних ушкоджень, а також поїзда, який контактував із потерпілим. До моменту виявлення [PERSON] між коліями неподалік залізничного переїзду, на 1432 км відрізку колії, за період із 18 год. 00 хв. 18 січня 2023 року до 00 год. 30 хв. 19 січня 2023 року, здійснювався проїзд у загальній кількості 17 поїздів, а орган досудового розслідування не володіє об`єктивними доказами, що можуть підтверджувати в діях машиністів будь-якого із поїздів складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України. Відтак, слідство приходить до висновку про те, що [PERSON] через особисту необережність та грубе порушення правил безпеки громадян на залізничному транспорті допустив контактування із рухомим складом потяга, що призвело до отримання тілесних ушкоджень, що стали причиною його смерті, які слідство розглядає не інакше, як нещасний випадок. Вказані фактичні обставини справи вбачаються із згаданої постанови слідчого від 15.02.2023, яка ніким не оскаржувалась, тобто її фактичні обставини учасниками справи не оспорювалися. Згідно п. 2.5, п. 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Міністерства транспорту України (зі змінами, внесеними згідно з Наказом Міністерства транспорту та зв`язку №1059 від 22.11.2007) пішоходам забороняється ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань менше п`яти метрів, а також заборонено переходити і перебігати через залізничні колії перед поїздом (або локомотивом, вагоном, дрезиною тощо), що наближається, якщо до нього залишилося менше ніж 400 м. Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо груба необережність потерпілого (нехтування правилами безпеки руху і т.п.) сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, коли іншого не встановлено законом, розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування має бути зменшений або у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено. Згідно положень статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Разом із тим, у правових висновках, викладених у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року в справі №760/28302/18-ц та від 02 листопада 2020 року в справі №133/1238/17, які в силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України є обов`язковими для суду, міститься правова позиція про те, що шкода, завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки. Однак, суд вважає, що позивачкою та її представником не доведено, а у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що шкоду позивачці, завдану смертю її сина [PERSON] , було заподіяно джерелом підвищеної небезпеки, власником чи володільцем якого є саме відповідач. Крім того, відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2020 року в справі №455/1076/16-ц Суд виснував, що тлумачення статей 11 та 1167 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Аналогічно у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року в справі №161/3557/19 міститься правовий висновок про те, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року в справі №760/28302/18-ц, де Суд виснував, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Виходячи з наведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Подібно Верховний Суд виснував у постанові колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 листопада 2020 року в справі №133/1238/17, де зазначив про те, що володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди. Крім того, відповідно до правовового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі №750/8986/17 Суд констатував, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а доказування не може грунтуватися на припущеннях. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За наведених фактичних обставин, змісту спірних правовідносин і правових норм, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, а також усталеної судової практики в справах про відшкодування шкоди, суд вважає, що позивачкою та її представником не доведено заявлених позовних вимог щодо протиправності діяння працівника відповідача та причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача шкоди, оскільки не встановлено джерело підвищеної небезпеки, яке спричинило тілесні ушкодження та в подальшому смерть [PERSON] , а також те, що володільцем такого джерела підвищеної небезпеки є відповідач. При цьому, суд не може взяти до уваги доводи представника позивачки щодо застосування до спірних правовідносин правових висновків Верховного Суду, викладених у його постановах від 03 квітня 2019 року в справі №355/812/17 та від 01 липня 2020 року в справі №554/858/19, як на підставу задоволення позову шляхом покладення обов`язку по відшкодуванню шкоди володільцем джерела підвищеної небезпеки незалежно від його вини, оскільки наведені правові позиції не є релевантними до спірних правовідносин, виходячи із того, що в цих постановах встановлено володільця джерела підвищеної небезпеки, яким заподіяно смерть фізичній особі та причинний зв`язок між діяльністю джерела підвищеної небезпеки та завданою шкодою, чого не встановлено і не доведено в цій справі стороною позивача. Крім того, суд вважає помилковими доводи представника позивача у відповіді на відзив від 25.05.2023 щодо причетності до загибелі [PERSON] джерела підвищеної небезпеки відповідача, в обгрунтування чого адвокат Ільків М.М. покликається на висновок СМЕ №168/2023 від 03.02.2023, згідно якого тілесні ушкодження у [PERSON] отримані ним внаслідок удару з виступаючими частинами рухомого складу з наступним падінням на тверду поверхню, оскільки такі доводи не підтверджують того, що заподіяння тілесних ушкоджень [PERSON] та в подальшому його смерті мало місце при контакті з джерелом підвищеної небезпеки, володільцем якого був саме відповідач. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). У відповідності до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відтак, ураховуючи вищенаведене і те, що позивачка та її представник не довели належними і допустимими доказами того, що завдану смертю її сина [PERSON] шкоду було заподіяно джерелом підвищеної небезпеки, власником чи володільцем якого є саме відповідач, не встановлено джерела підвищеної небезпеки заподіювача шкоди, як і відсутній причинний зв`язок між діяльністю джерела підвищеної небезпеки та завданою шкодою, а доказування не може грунтуватися на припущеннях, отже в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю за їх недоведеністю. Крім того, відповідно до вимог пункту 2 частини другої, частини шостої статті 141 ЦПК України, ураховуючи відмову в задоволенні позову та звільнення позивачки від сплати судового збору, судовий збір покладається на рахунок держави, а витрати позивачки на правову допомогу в розмірі 20000 грн. до відшкодування не підлягають та покладаються на позивачку. Ураховуючи викладене, та

Outcome: dismissed