Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-18 00:00:00

Суть справи. Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача, де є третя особа, про відшкодування збитків внаслідок бездіяльності банку, посилаючись на те, що позивач помилково здійснив переказ коштів на картковий рахунок сторонньої фізичної особи, після чого одразу повідомив про це банківську установу, де відкритий картковий рахунок позивача, тобто відповідача у справі. Разом з тим, відповідач не вжив заходів щодо повернення грошових коштів позивачу, у зв`язку з цим останній вважає, що відповідачем допущена бездіяльність з боку відповідача, тому з останнього необхідно стягнути суму помилково перерахованих кошів та штрафні санкції за невиконання грошового зобов`язання. Рух справи. 05.10.2023 визначено головуючого суддю. 09.10.2023 надано запит до ГІОЦ /КМДА. 12.10.2023 одержано відповідь з ГІОЦ/КМДА. 19.10.2023 відкрито спрощене провадження, судовий розгляд призначено на 14.11.2023. 09.11.2023 надійшов відзив /а.с. 50-53/. 14.07.2023 засідання не відбулась, відпустка головуючого. 07.12.2023 засідання не відбулось, перебування головуючого у відрядженні. 24.01.2024 засідання не відбулась через оголошення повітряної тривоги. 20.03.2024 засідання не відбулась через оголошення повітряної тривоги. 07.05.2024 засідання не відбулось через неможливість підключити до ВКЗ сторону у справі. 19.06.2024 ухвалено рішення. Доводи учасників справи. Представник позивача позові підтримав з підстав зазначених в останньому. Представник відповідача до суду не з`явився, від відповідача надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника, у задоволенні позову відмовити з підстав зазначених у відзиві. Так, відповідач зазначив, що позивач звернувся до неналежного відповідача і обрав не вірний спосіб захисту. Позивач особисто перераховував кошти з власної карти на карту іншої особи іншої банківської установи, якщо платіж був помилковий, то питання повернення коштів повинно бути вирішено між позивачем та особою, якій відповідні кошти надійшли, а в разі відмови такої особи повернути кошти, останні можуть бути витребувані у судовому порядку як безпідставно набуте майно. Відповідач від імені позивача, як клієнта банку звертався до особи, якій були перераховані кошти, однак особа повідомила, що кошти від позивача їй надійшли за певну роботу і повертати вона їх не буде. Отже, у даному випадку банк не має жодних важелів впливу, оскільки не є стороною фінансових відносин між позивачем та особою, яка від нього отримала кошти і не має правових підстав втручатися у такі відносини. Таким чином, оскільки при переховані позивачем коштів на картку іншої особи, банком не було допущено будь якої помилки, то останній не повинен нести будь яку відповідальність. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про розгляд справи судом повідомлявся, причини неявки суду не повідомляв. Клопотань про відкладення розгляду справи від представника третьої особи не надходило. Встановлені судом обставини. 12.07.2023 позивачем був здійснений помилковий платіж на карту [NUMBER] клієнту Монобанк - [PERSON] на загальну суму 6545,45 грн. 16.08.2023 позивач звернувся з заявою до АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», про повернення грошових коштів в розмірі 6545,45 грн., які були помилково перераховані, яка була зареєстрована за вхідним номером 47281/1. 15.09.2023 за вих. №49671 Банком було надано відповідь на дану заяву, де зазначено, що відповідно до звернення позивача, про помилково переказані кошти 12.07.2023 о 15:30 у сумі 6545,45 грн. на картку [NUMBER] . Банк зв`язався з клієнтом, який помилково отримав кошти на свій рахунок та не отримав згоду на повернення коштів в сумі 6545,45 грн. і такі перекази Банк не має права повернути без згоди отримувача. Мотиви, з яких суд виходив при постановленні рішення і положення закону, яким він керувався. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06.12.2007). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1.Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004). Відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК України, ч. 1ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відтак зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно дост. 13 ЦПК України, ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)).Тобто, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14)). Відповідно до ч. 2ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Судувід 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі№ 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зоруст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У §145 рішення від 15.11.1996 у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.05.2005 (заява № 38722/02)). Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15.08.2019 у справі № 1340/4630/18). Порядок дій платника, який допустив помилку при виконанні переказу коштів, регулюється Законом України «Про платіжні послуги» та Інструкцією про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затвердженої Постановою НБУ від 29.07.2022 № 163. Відповідно до п.35. Глави І Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затвердженої Постановою НБУ від 29.07.2022 № 163 платник несе відповідальність перед надавачем платіжних послуг, що його обслуговує, за відповідність інформації, зазначеної ним у платіжній інструкції, суті платіжної операції відповідно до умов договору. Відповідно до п.8 ч.1 ст.1 Закону України «Про платіжні послуги» дистанційна платіжна операція - платіжна операція, що здійснюється із застосуванням засобів дистанційної комунікації. Відповідно до п.21 ч.1 ст.1 Закону України «Про платіжні послуги» ініціатор - особа, яка на законних підставах ініціює платіжну операцію шляхом формування та/або подання відповідної платіжної інструкції, у тому числі із застосуванням платіжного інструменту. До ініціаторів належать платник, отримувач, стягувач, обтяжувач. Відповідно до п.52 ч.1 ст.1 Закону України «Про платіжні послуги» отримувач - особа, на рахунок якої зараховується сума платіжної операції або яка отримує суму платіжної операції в готівковій формі. Відповідно до п.54 ч.1 ст.1 Закону України «Про платіжні послуги» платіжна інструкція - розпорядження ініціатора надавачу платіжних послуг щодо виконання платіжної операції. Відповідно до п.57 ч.1 ст.1 Закону України «Про платіжні послуги» платіжна операція - будь-яке внесення, переказ або зняття коштів незалежно від правовідносин між платником і отримувачем, які є підставою для цього. Відповідно до ч.1 ст.40 Закону України «Про платіжні послуги» платіжна інструкція має містити інформацію, що дає змогу надавачу платіжних послуг ідентифікувати особу платника та отримувача за платіжною операцією, рахунки платника та отримувача, надавачів платіжних послуг платника та отримувача, суму платіжної операції та іншу інформацію (реквізити), необхідну для належного виконання платіжної операції. Відповідно до п.1 ч.1 ст.41 Закону України «Про платіжні послуги» ініціатором платіжної операції може бути платник (у тому числі через надавача платіжних послуг з ініціювання платіжної операції). Відповідно до п.1 ч.2 ст.41 Закону України «Про платіжні послуги» ініціювання платіжної операції здійснюється шляхом надання ініціатором платіжної інструкції надавачу платіжних послуг, в якому відкрито його рахунок. Відповідно до першого речення ч.4 ст.42 Закону України «Про платіжні послуги» платіжна операція вважається акцептованою після надання платником згоди на її виконання. Відповідно до першого речення ч.2 ст.87 Закону України «Про платіжні послуги» платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним у платіжній інструкції, суті платіжної операції. У разі виявлення невідповідності інформації платник має відшкодувати надавачу платіжних послуг шкоду, заподіяну внаслідок такої невідповідності інформації. Відповідно до п.35 Глави І Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затвердженої Постановою НБУ від 29.07.2022№163 (надалі - Інструкція про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг) Платник несе відповідальність перед надавачем платіжних послуг, що його обслуговує, за відповідність інформації, зазначеної ним у платіжній інструкції, суті платіжної операції відповідно до умов договору. Відповідно до п.42 ч.1 ст.1 Закону України «Про платіжні послуги» неналежна платіжна операція - платіжна операція, внаслідок якої з вини особи, яка не є ініціатором або надавачем платіжних послуг, здійснюється списання коштів з рахунку неналежного платника та/або зарахування коштів на рахунок неналежного отримувача чи видача йому коштів у готівковій формі. Відповідно до п.43 ч.1 ст.1 Закону України «Про платіжні послуги» неналежний отримувач - особа, на рахунок якої без законних підстав зарахована сума платіжної операції або яка отримала суму платіжної операції в готівковій формі. З огляду на вищезазначене вбачається, що саме платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним у платіжній інструкції, суті платіжної операції тощо. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач, не надав належних та допустимими доказів, що спірна платіжна операція є неналежною, а також що її отримав неналежний отримувач у відповідності до норм Закону України «Про платіжні послуги». Таким чином, відповідач у даній справі є належним, у даному випадку належним відповідачем буде особа, якій були перераховані кошти та яка, як зазначає позивач, отримала їх безпідставно та зберегла у себе без законних правових підстав, у зв`язку з цим такі кошти підлягають витребуванню в порядку ст. 1212 ЦК України. Згідно ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. У відповідності до п. 8 Постанови Пленуму ВСУ «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 № 2 роз`яснено, що суд відмовляє в позові до неналежного відповідача. Як вбачається зі змісту ЦПК України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову - у відповідності до Постанови ВС по справі 280/119/16-ц. Аналогічний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 по справі № 523/9076/16-ц провадження № 14-61 цс 18. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про те, що позивачу слід відмовити у задоволенні позову, оскільки останній не довів правомірність своїх вимог до відповідача у справі, суд вважає що позов пред`явлений до неналежного відповідача, у зв`язку з чим і спосіб захисту обрано помилково. Судові витрати. Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України, судові витрати віднести за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed