Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-12 00:00:00

У липні 2023 року заступник керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області Денисюк Олексій Олексійович звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обмежень та шляхом повернення земельної ділянки на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації від [PERSON] , в якому просив: 1.Усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень: від 02 липня 2020 року з індексним номером № 52929151 із скасуванням державної реєстрації права [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3222482000:10:001:0569. 2. Усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення площею 0,12 га з кадастровим номером 3222482000:10:001:0569, шляхом її повернення на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації від [PERSON] . 3.Стягнути з відповідача [PERSON] сплачений судовий збір. Заявлений позов обґрунтовано тим, що прокуратурою встановлено порушення вимог земельного та лісового законодавства під час набуття у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,12 га для ведення садівництва в садовому товаристві «Ірпінь» в адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району, Київської області, що полягає в наступному. На підставі розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 03 грудня 2010 року «Про передачу у власність земельної ділянки [PERSON] для ведення садівництва в садовому товаристві «Ірпінь» в адміністративних межах Гореницької сільської ради» було передано [PERSON] безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,1200 га для ведення садівництва в садовому товаристві «Ірпінь» в адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району (надалі-спірна земельна ділянка), доручено виготовити державний акт на право власності на спірну земельну ділянку. Згодом спірна земельна ділянка пройшла державну реєстрацію і її було присвоєно кадастровий номер 3222482000:10:001:0569. Починаючи з 2012 року спірна земельна ділянка, яка була передана [PERSON] , неодноразово відчужувалась. Зокрема на підставі договору дарування земельної ділянки від 02 липня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирилюк О.Ю., укладеного між [PERSON] та [PERSON] , спірна земельна ділянка перейшла у власність останньої. Право власності відповідача на спірну земельну ділянку стверджується і інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 329187658. Як стверджує позивач, належна на праві власності відповідачу спірна земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення та на час прийняття Києво-Святошинською районною державною адміністрацією розпорядження від 03 грудня 2010 року, перебувала у постійному користуванні Приміського лісництва державного підприємства «Київське лісове господарство». Зазначені доводи позивач обґрунтував листом ВО «Укрдержліспроект» від 23 лютого 2023 року № 149 з якого вбачається, що спірна земельна ділянка накладається на землі виділів 4,8 кварталу 30 Приміського лісництва ДП «Київське лісове господарство» за матеріалами лісовпорядкування 2014 року. Також, як зазначив позивач, згідно інформації Філії «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України» від 17 березня 2023 року № 02-209, яке є правонаступником майна, прав та обов`язків спеціалізованих державних лісогосподарських підприємств, які належать до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів, віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення підтверджується матеріалами лісовпорядкування 1993, 2003, 2014 років (планшетами, планами лісонасаджень, проектом організації та розвитку лісового господарства таксаційним описом земельних ділянок лісового фонду). На думку позивача, встановлено, що після вилучення у період 1997-2002 років на підставі листів Міністерства лісового господарства України, Державного комітету лісового господарства України та Київського державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» земельних ділянок для розширення СТ «Ірпінь», спірна земельна ділянка залишилась у користуванні спеціалізованого лісогосподарського підприємства. Таким чином позивач дійшов висновку, що розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 03 грудня 2010 року щодо передачі у приватну власність спірної земельної ділянки [PERSON] за рахунок земель лісогосподарського призначення для ведення садівництва прийняте всупереч вимог частини четвертої статті 84, частини другої статті 56 Земельного кодексу України. За твердженням позивача розпорядник земельних ділянок дозволу на вилучення земель лісогосподарського призначення із постійного користування кварталу 30 Приміського лісництва ДП «Київське лісове господарство» не надавав. З огляду на викладене, прокурор звернувся до суду з негаторним позовом з метою задоволення суспільних потреб у поверненні державі незаконно наданих у власність земельних ділянок лісового фонду, які на даний час вільні від забудови об`єктами нерухомості, і таким чином, не порушується на думку прокурора баланс державних (суспільних) і приватних інтересів та відсутній факт надмірного втручання держави у спірні правовідносини. 29 березня 2024 року надійшов відзив від представника відповідача [PERSON] адвоката Шумило Н.М., в якому вона заперечує проти позову в повному обсязі, вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступного. Як стверджується договором купівлі продажу земельної ділянки від 07 червня 2016 року № 512, копія якого міститься в матеріалах справи, [PERSON] продала, а [PERSON] купила спірну земельну ділянку. У пункті 2 вказаного договору зазначено, що відчужувана земельна ділянка належить продавцю [PERSON] на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 411375, що виданий на підставі розпорядження Києво Святошинської районної державної адміністрації № 4977 від 03 грудня 2010 року, акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договору оренди землі за № 011094703545 від 20 грудня 2010 року. Виходячи з наведених обставин, можна дійти висновку, що [PERSON] у встановленому порядку та спосіб набула у власність спірну земельну ділянку. В свою чергу, відповідач [PERSON] , яка набула у власність спірну земельну ділянку за договором дарування, без зміни меж земельної ділянки, не виготовляла документацію із землеустрою на спірну земельну ділянку, як і попередні її власники ( [PERSON] , [PERSON] ). Відповідач ставить у відзиві під сумнів належність наданих позивачем доказів, а саме відповідь ВО «Укрдержліспроект» від 23 лютого 2023 року № 149, з якої не вбачається інформація про накладення спірної земельної ділянки на землі лісогосподарського призначення, а Витяг з картографічної бази даних ДП «Київський лісгосп» Приміського лісництва кварталу № 30 відповідно до матеріалів базового лісовпорядкування 2014 року з нанесеною земельною ділянкою за наданими координатами М 1:10 000 є неналежної якості, що позбавляє можливості належним чином оцінити інформацію, наведену у витязі. Як вбачається із листа ВО «Укрдержліспроект» від 23 лютого 2023 року № 149, інформація про межі ДП «Київський лісгосп» за матеріалами лісовпорядкування 1993 та 2003 року в об`єднанні відсутні. З відповіді\~ДП «Ліси\~України» від 17 березня 2023 року № 02-209, вбачається, що за даними ВО Укрдержліспроект» ряд земельних ділянок, включаючи і спірну земельну ділянку, накладаються на землі лісогосподарського призначення кварталу 30 Приміського лісництва Державного підприємства «Київське лісове господарство», у зв`язку з чим, на запит позивача надаються наявні матеріали лісовпорядкування ДП «Київське лісове господарство» та наявні копії документів щодо вилучення та погодження стосовно квартала 30 Приміського лісництва. Тобто, ДП «Ліси України» будь-яких самостійних висновків щодо накладення спірної земельної ділянки на землі лісогосподарського призначення кварталу 30 Приміського лісництва Державного підприємства «Київське лісове господарство» не зробило, а послалось на дані ВО «Укрдержліспроект», про які вже йшлося вище. Як повідомила відповідач, на належній її на праві власності спірній земельній ділянці, на момент придбання її у власність та станом на зараз, лісові насадження відсутні, як і сліди вирубки дерев. Як стверджується рішенням виконавчого комітету Гореницької сільської ради від 20 травня 1997 року, копія якого долучена позивачем до матеріалів справи, було вилучено земельну ділянку площею 6,8 га із території держлісгоспу Приміського лісництва Київського держлісгоспу (квартали 30,31) за згодою землекористувача і передано у земельний фонд Гореницької сільської ради; надано вказану земельну ділянку для розширення садівницького товариства «Ірпінь» по забезпеченню земельними ділянками працівників Міністерства лісового господарства в постійне користування, з правом розчистки чагарників і рубки поодиноких дерев на всій площі; виділено для жителів Гореницької сільської ради із вказаної площі 6,8 га-0,5 га. Попередньо, 13 травня 1997 року, Міністерством лісового господарства України було направлено лист директору Київського держлісгоспу та голові Гореницької сільської ради народних депутатів про вилучення земельних ділянок. З вказаного листа вбачається, що для забезпечення працівників Мінлісгоспу України садовими ділянками, розпорядженням Ради Міністрів УРСР від 22 липня 1980 року № 444-р в Приміському лісництві Київського ДЛГ було виділено невкриту лісовою рослинністю земельну ділянку площею 6,9 га на якій організовано садівницьке товариство «Ірпінь». В наступні роки для розширення садівницького товариства «Ірпінь» із земель Приміського лісництва у встановленому порядку було відведено 7,8 га, тобто площа офіційно відведеної для товариства земельної ділянки становила 14, 7 га. Згідно матеріалів інвентаризації у 1996 році загальна площа товариства становила 16,7 га, оскільки додатково земельна ділянка, площею 2 га 30 і 31 кварталів Приміського лісництва була використана для забезпечення життєдіяльності товариства, а саме, розміщення дороги на межі товариства і лісового масиву, дитячого майданчика та арт свердловини. Згодом, на підставі погодження ДЛГО «Київліс» від 17 січня 2002 року, рішенням Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 28 лютого 2002 року № 6/105 було вилучено земельну ділянку площею 2,3 га квартал 30, виділи 14,17 та площею 0,053 га квартал 31 виділ 18 Приміського лісництва Київського держлісгоспу та передано вказані земельні ділянки до земель запасу Гореницької сільської ради. З наведеного, відповідач дійшла висновку, що неодноразово за погодженням з компетентними органами державної влади у сфері лісового господарства проводились вилучення земельних ділянок Приміського лісництва Київського ДЛГ в інтересах садівницького товариства «Ірпінь», включаючи і земельні ділянки 30 кварталу. При цьому в окремих рішеннях не зазначалось конкретно, які виділи 30 кварталу вилучаються. У зв`язку із зазначеним не можна виключити і тієї обставини, що таке вилучення стосувалось 4 та 8 виділів 30 кварталу Приміського лісництва ДП «Київське лісове господарство», на яких згідно доводів позивача розміщена спірна земельна ділянка. З відповіді позивачу наданої архівним відділом Бучанської районної державної адміністрації Київської області від 06 березня 2023 року № 05-06/122 вбачається, що розпорядження Києва-Святошинської районної державної адміністрації та рішення Гореницької сільської ради у період з 2005 по 2021 роки щодо припинення права постійного користування /вилучення з постійного користування ДП «Київське лісове господарство» виділів 4,8,10,12,15,18 кварталу 30 Приміського лісництва та щодо зміни цільового призначення на вилучену земельну ділянку не виявлено. При цьому, на думку відповідача, формулювання словосполучення «не виявлено» не свідчить про категоричне твердження того, що зазначеним органом державної влади та органом місцевого самоврядування такі розпорядження чи рішення не приймались. Вказане також стосується і відповіді позивачу, наданої філією «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України» від 16 березня 2023 № 02-205, з якої вбачається, що у філії «Київське лісове господарство» інформація по питанню, чи приймались управлінням рішення щодо надання дозволу на вилучення з постійного користування ДП «Київське лісове господарство», чи зміни цільового призначення виділів 4,8,10,12,15,18 кварталу 30 Приміського лісництва (відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2014 року, оновлених станом на 01 січня 2016 року ) - відсутня. Тобто, філією «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України» на звернення позивача не надано конкретної стверджувальної інформації, зокрема, що дозвіл на вилучення з постійного користування ДП «Київське лісове господарство», чи зміну цільового призначення виділів 4,8,10,12,15,18 кварталу 30 Приміського лісництва не надавався. Повідомлення про відсутність інформації не може свідчити про відсутність дозволу чи погодження. На думку відповідача позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що спірна земельна ділянка використовувалась в лісогосподарському господарстві. Таким чином, відповідач вважає безпідставними твердження прокурора про те, що спірна земельна ділянка відносяться до земель лісогосподарського призначення. Також вважає не доведеним твердження позивача про те, що спірна земельна ділянка раніше передавалася в користування лісогосподарського підприємства. У відповіді на відзив, що надійшов до суду 28.03.2024 прокурор зазначив, що спірна земельна ділянка була відведена у 2010 році першому власнику [PERSON] за рахунок земель лісогосподарського призначення Приміського лісництва, що по нинішній час перебувають у користуванні підприємства, а органом виконавчої влади відбулося помилкове визначення спірної земельної ділянки, як сільськогосподарського призначення, оскільки вона перебуває за межами садового товариства. В\~якості доказу\~зазначених прокурором\~обставин,\~він посилався\~на витяг\~з картографічної\~бази даних\~ДП «Київський\~лісгосп» Приміського\~лісництва кварталу\~№ 30\~відповідно до\~матеріалів базового\~лісовпорядкування 2014\~року з\~нанесеною спірною\~земельною ділянкою\~за наданими\~координатами М\~1:\~10\~000,\~який є\~за твердженням\~позивача планово\~ картографічним\~матеріалом лісовпорядкування\~та свідчить\~про наявність\~права постійного\~користування спеціалізованого\~державного лісогосподарського\~підприємства.\~ \~ Також прокурор звернув увагу суду, що відповідачем не надано доказів того, що спірна земельна ділянка перебувала у користуванні СТ «Ірпінь», і що іі визначено цільове призначення для садівництва, що спростовує доводи відповідача про добросовісного набувача. У поданих відповідачем запереченнях, що надійшли до суду17.04.2024 відповідач не погодився з доводами прокурора та звернув увагу на те, що зазначаючи, що спірна земельна ділянка перебуває за межами садового товариства «Ірпінь», позивач не надає суду будь яких належних та допустимих доказів. Як стверджується правовстановлюючими документами на спірну земельну ділянку, спірна земельна ділянка розташована в садівницькому товаристві «Ірпінь». На адвокатський запит представника відповідача до Громадської організації «Садівницьке товариство «Ірпінь», 30 березня 2024 року було отримано відповідь та завірені копії документів з приводу запитуваної інформації. Зокрема, з отриманої інформації, вбачається, що на підставі державного акта на право користування землею за 1981 рік № 085399, виданого виконавчим комітетом Києва Святошинської районної ради, земельна ділянка площею 6,8 га була передана Міністерству лісового господарства УРСР для організації колективного садівництва у безстрокове і безоплатне землеволодіння. Вказана земельна ділянка увійшла до складу Громадської організації «Садівницьке товариство «Ірпінь». Рішенням Гореницької сільської ради Києва-Святошинського району, Київської області від 17 жовтня 2003 року № 2 «Про припинення права користування землями приміського лісництва Київського ДЛГО «Київліс» було вилучено земельну ділянку площею 13,0 га з користування Приміського лісництва Київського ДЛГО «Київліс»: лісів І-ої групи (вкритих лісом) у зв`язку з добровільною відмовою та передано їх до земель запасу Гореницької сільської ради та класифіковано як зелені насадження, що розміщені в межах населеного пункту. Розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 30 грудня 2004 року № 577 «Про передачу в оренду земельних ділянок Громадській організації «Садівницькому товариству «Ірпінь» для розширення площі садового товариства в межах Гореницької сільської ради» було вилучено із земель ДЛГО «Київліс» в межах Гореницької сільської ради та передано в оренду Громадській організації «Садівницькому товариству «Ірпінь» земельну ділянку загальною площею 9,6 га (з них ліси І групи, вкриті лісовою рослинністю 6,0 га, лісові землі, не вкриті лісовою рослинністю 3,6 га) для розширення площі садового товариства без права вирубки дерев. З преамбули вказаного розпорядження вбачається, що його прийняттю передувало розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду Громадській організації «Садівницькому товариству «Ірпінь» для розширення площі товариства на території Гореницької сільської ради, що отримав позитивний висновок державної землевпорядної експертизи Київського обласного головного управління земельних ресурсів від 15 грудня 2004 року № 13-2698. На підставі вищевказаного розпорядження 31 грудня 2004 року між Києво-Святошинською районною державною адміністрацією Київської області, в особі заступника голови Києво Святошинської районної державної адміністрації Київської області Косенка Г.М. та Громадською організацією «Садівницьке товариство «Ірпінь», в особі голови Ландіна В.П було укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 9,6 га (з них ліси І групи, вкриті лісовою рослинністю 6,0 га, лісові землі, не вкриті лісовою рослинністю 3,6 га), розташованої на території Гореницької сільської ради, Києво-Святошинського району Київської області, за межами населеного пункту. Як визначено пунктом 1.2 Договору, цільове призначення розширення площі садового товариства, без права вирубки дерев. Пунктом 1.3 Договору передбачено, що вказана земельна ділянка відноситься до Гореницької сільської ради згідно з проектом формування території і встановлення меж сільської ради, виданого Київським відділенням Інституту землеустрою Української академії аграрних наук. Як вбачається з умов Договору, (пункт 1.5) термін дії Договору становить 49 років, з дня підписання його сторонами, нотаріального посвідчення та державної реєстрації, тобто наразі вказаний договір є діючим. Згідно акту технічного обстеження лісових площ, що передаються до віддання із земель Приміського лісгоспу Київський ДЛГО «Київліс», вбачається що вилучена земельна ділянка площею 9,6 га для розширення садового товариства «Ірпінь» знаходиться в лісах першої групи, в кварталах 25,30,31. Як зауважив відповідач, у 2004 році відбулось вилучення земельної ділянки із земель ДЛГО «Київліс» в межах Гореницької сільської ради загальною площею 9,6 га (з них ліси І групи, вкриті лісовою рослинністю 6,0 га, лісові землі, не вкриті лісовою рослинністю 3,6 га), для розширення Громадської організації «Садівницьке товариство «Ірпінь», в тому числі і в межах 30 кварталу, яка наразі перебуває в його оренді. Додатково Громадською організацією «Садівницьке товариство «Ірпінь» було надано копію схеми території товариства та копії планшету № 3 та № 7. У відповіді на адвокатський запит представника відповідача голова Правління ГО СТ «Ірпінь» повідомила, що лісові насадження на спірній земельній ділянці відсутні. Членські внески відповідачем, як членом Громадської організації «Садівницьке товариство «Ірпінь» сплачуються. Окрім наведеного, позивач зазначив, що позивачем при зверненні з позовом до суду було обрано невірний спосіб захисту. А саме, як вбачається, прокурор звернувся до суду з негаторним позовом, в той час як мав звернутись з віндикаційним позовом. В свою чергу, відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в поряду статті 387\~ЦК України є ефективним способом захисту права власності (пункт 56) та відступила від висновків Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постановах від 04.02.2020 у справах № 911/3311/17, № 911/3574/17, № 911/3897/17 та від 03.09.2020 у справі № 911/3449/17 про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями означає перехід до них права володіння цими землями, та про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями лісогосподарського призначення є неможливим (пункт 68). Ухвалою від 07 червня 2024 року вирішено закрити підготовче провадження у справі та призначити судовий розгляд на 13 червня 2024 року. У судовому засіданні, що відбулося 13 червня 2024 року прокурор заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] адвокат Шумило Н.М. виступила з вступним словом, проти позову заперечила в повному обсязі, просила відмовити у його задоволенні. Суд, дослідивши письмові докази та матеріали справи в їх сукупності, заслухавши пояснення і заяви осіб, які беруть участь у справі, їх представників, оцінивши їх відповідно до\~статті 89 ЦПК України, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 03 грудня 2010 року «Про передачу у власність земельної ділянки [PERSON] для ведення садівництва в садовому товаристві «Ірпінь» в адміністративних межах Гореницької сільської ради» було затверджено технічну документацію із землеустрою, щодо складання державного акта на право власності на земельну ділянку для ведення садівництва [PERSON] в адміністративних межах Гореницької сільської ради безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,1200 га для ведення садівництва в садовому товаристві «Ірпінь» в адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району, (надалі-спірна земельна ділянка), передано безоплатно у власність [PERSON] спірну земельну ділянку, зобов`язано виготовити державний акт на право власності на спірну земельну ділянку. Як стверджується наданими позивачем копіями договорів, 07 червня 2016 року [PERSON] через свого представника продала спірну земельну ділянку [PERSON] , яка 15 січня 2019 року продала спірну земельну ділянку [PERSON] , що 02 липня 2020 року подарувала її відповідачу [PERSON] .. Щодо твердження прокурора про те, що спірна земельна ділянка перебуває в постійному користуванні Приміського лісництва державного підприємства «Київське лісове господарство», належать до земель лісогосподарського призначення і повинна використовуватись для ведення лісового господарства державного підприємства судом встановлено наступне. Відповідно до\~статті 55 ЗК України\~до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті зеленими насадженнями в межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках. Крім того, відповідно до пункту 5\~розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового Кодексу України\~(в редакції на 2012 рік) до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків і містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Згідно з вимогами пункту 2.1.4 даної Інструкції складені оригінали планшетів, які мають межі з іншими землекористувачами, завіряються в органах землевпорядкування того району, де проводяться лісовпорядкувальні роботи. Проте, позивачем не надано суду оригінал планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а надані лише лист ВО «Укрдержліспроект» від 23 лютого 2023 року № 149 відповідно до даних базового лісовпорядкування 2014 року з нанесеною земельною ділянкою за наданими координатами» та інформацію Філії «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України» від 17 березня 2023 року « 02-209. Суд критично оцінює вказані докази із врахуванням наступного. До суду не подані оригінали доказів, в порушення вимог частини 2\~статті 95 ЦПК\~відповідність доданих до листів копій картографічних матеріалів (Витяг з картографічної бази ДП «Київський лісгосп») належно не засвідчені. На доданих витягах відсутні реквізити, які б свідчили про приналежність їх як додатків до листа ВО «Укрдержліспроект» від 23 лютого 2023 року № 149. До того ж вказані докази не є безпосередньо частиною матеріалів лісовпорядкування за період, що підлягає дослідженню у справі, мають неналежну якість. До того ж до суду не надано жодних інших доказів, що б підтверджували факт розробки матеріалів лісовпорядкування (рішення про розробку матеріалів, договір на розробку з проектною організацією тощо). Згідно із\~статтею 48 ЛК України\~матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, натомість у відповідній графі стоїть «Погоджено», також відсутня інформація щодо затвердження центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, а в порушення Інструкції відсутнє погодження територіальним органом державної влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, в тому числі із землевпорядкування. Згідно зі\~статті 4 Лісового кодексу України\~до лісового фонду України належать лісові ділянки, в тому числі захисні насадження лінійного типу, площею не менше 0,1 гектара. До лісового фонду України не належать: зелені насадження в межах населених пунктів (парки, сади, сквери, бульвари тощо), які не віднесені в установленому порядку до лісів; окремі дерева і групи дерев, чагарники на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках. Наведені норми законодавства визначають поняття лісових ділянок та лісового фонду України незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них. Поняття земель лісогосподарського призначення наведене в\~статті 5 Лісового кодексу України\~(у відповідній редакції), згідно з якою до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. Частиною 2\~статті 5 Лісового кодексу України\~(у відповідній редакції) передбачено, що віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства. Тобто в порядку\~ст. 20 Земельного кодексу України, ч. ч. 1, 4 якої передбачають, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органі місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, проводиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства. Так, відповідно до частини першої статті\~8, частини першої статті\~9 ЛК України\~у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності. Згідно зі\~статтею 10 ЛК України\~ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України. Відповідно до\~статті 12 ЛК України\~громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб. За змістом\~статті 55 Земельного кодексу України\~(у редакції, що діяла в період спірних правовідносин) до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. Таким чином, в сукупності наведених норм лісового та земельного законодавства, існує відмінність в понятті лісових ділянок чи ділянок лісового фонду, до яких належать всі земельні ділянки, вкриті лісовою рослинністю, та земельних ділянок лісогосподарського призначення, кваліфікуючою ознакою яких є їх надання та використання для потреб лісового господарства. Тобто, земельні ділянки, які вкриті лісовою рослинністю і не передані в установленому порядку для потреб лісового господарства, належать до лісового фонду, однак не мають лісогосподарського призначення. Згідно із п. 5\~Розділу VII «Прикінцевих положень» Лісового кодексу України\~(в редакції на 30.09.2010року) передбачено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Отже обов`язковою обставиною для підтвердження належності відповідних земельних лісових ділянок лісогосподарським підприємствам є факт надання таких земельних ділянок уповноваженими органами деревної влади або місцевого самоврядування. Натомість в матеріалах справи відсутні жодні документи, що підтверджують факт надання відповідних земельних ділянок для лісогосподарського призначення. Відповідно до\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивачем не доведено доказово, що спірна земельна ділянка, яка було виділена у 2010 році Києво-Святошинською районною державною адміністрацією [PERSON] для ведення садівництва в садовому товаристві «Ірпінь» в адміністративних межах Гореницької сільської ради була раніше надана відповідним лісогосподарським підприємствам. Відповідно до частини 1\~статті 20 Земельного кодексу України\~віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органі місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Однак, суду не надано інших доказів встановлення лісогосподарського цільового призначення земельної ділянки та її передачі в постійне користування лісогосподарським підприємствам. Оскільки, відсутні належні та достовірні докази перебування земельної ділянки в постійному користуванні Приміського лісництва ДП «Київське лісове господарство», безпідставними є твердження прокуратури про необхідність її вилучення у землекористувача. У рішенні ЄСПЛ «Щокін проти України» визначено принцип, що вирішення колізій у законодавстві завжди має тлумачиться на користь особи (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, Заяви №№ 23759/03 та 37943/06, від 14 жовтня 2010 р.). Зокрема, у цьому рішенні ЄСПЛ визначено концепцію якості закону, наявна вимога, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Як зазначається в рішенні відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості і точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника. В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи. Достатньо важливими є висновки, які зроблені у рішенні ЄСПЛ у справі «Волков проти України» (заява № 21722/11, п.п. 170, 171). Так, характеризуючи загальні принципи законності втручання, Суд наголосив на тому, що вислів «згідно із законом» …. також стосується якості закону, вимагаючи, щоб він був доступний для зацікавленої особи, яка, окрім того, повинна мати можливість передбачити наслідки його дії щодо себе (рішення у справі «Копп проти Швейцарії» (Корр v. Switzerland), заява № 23224/94, п. 55); «якість закону» передбачає, inter alia (з лат. «серед інших речей і справ»), що формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, що вплинуть на конвенційні права особи (рішення у справі «С.G. та інші проти Болгарії» (С.G. and Others v. Bulgaria), заява № 1365/07, п. 39); законодавство повинно забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання з боку державних органів (рішення у справі «Р.G. та J.Н. проти Сполученого Королівства» (P.G. and J.Н. v. the United Kingdom), заява № 44787/98, п. 46). Крім того, у пункті 179 цього Рішення ЄСПЛ наголошує на тому, що наявність конкретної і послідовної практики тлумачення відповідного положення закону була фактором, який призвів до висновку щодо передбачуваності зазначеного положення (рішення у справі «Гудвін проти Сполученого Королівства» (Goodwin v. the United Kingdom), заява № 17488/90, п. 33). Для того, щоб національне законодавство відповідало вимогам Конвенції, воно має гарантувати засіб правового захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані Конвенцією. У питаннях, які стосуються основоположних прав, надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права, одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією. Відповідно законодавство має достатньо чітко визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам влади, та порядок її реалізації (див. рішення у справі «Гіллан та Квінтон проти Сполученого Королівства» (Gillan and Quinton v. the United Kingdom), заява № 4158/05, п. 77, ECHR 2010 (витяги), з подальшими посиланнями). Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 12 червня 2008 р. у справі «Власов проти Росії» (Vlasov v. Russia), заява № 78146/01, п. 125). Функція роз`яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам (див., наприклад, рішення у справі «Озтюрк проти Туреччини» (Ozturk v. Turkey) [ВП], заява № 22479/93, п. 55, ECHR 1999-VI). Хоча Суд не може замінити своїм рішенням рішення національних судів та його повноваження щодо перевірки дотримання національного законодавства обмежені (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Слівенко проти Латвії» (Slivenko v. Latvia) [ВП], заява № 48321/99, п. 105, ECHR 2003-Х; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, п. 39), його функцією є перевірка обґрунтування національних судів з точки зору Конвенції (див. рішення у справі «Слівенко проти Латвії», зазначене вище). Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Лупса проти Румунії» (Lupsa v. Romania), заява № 10337/04, пункти 41-42, ECHR 2006-VII; та рішення від 24 квітня 2008 р. у справі «С.G. та інші проти Болгарії» (С.G. and Others v. Bulgaria), заява № 1365/07, пункти 42,46 та 49-50). У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, рішення від 10 лютого 2010 року) ЄСПЛ визначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (див. рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [GC], N 33202/96, п. 107, ECHR 2000-I). В той же час, з огляду на зміст наведеного рішення ЄСПЛ, відсутність чітких законодавчих положень створює загрозу непередбачуваного та свавільного втручання, тому має тлумачиться на користь особи. Також, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29.08.2018 року у справі № 492/446/15-а врахувала правовий висновок ЄСПЛ, сформований у рішенні у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06, п. 50-56), де Суд визначив концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні; відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону»; у разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 року у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи. З огляду на фактичні обставини спору та враховуючи наведену практику Європейського Суду з Прав Людини, наведені прокуратурою в позові твердження створюють загрозу непередбачуваного та свавільного втручання в право на мирне володіння майном. Встановлені в ході розгляду справи обставини свідчать про відсутність в діях відповідачів порушень прямих вказівок закону, тому відсутні підстави стверджувати про незаконність Розпорядження та надання земель у власність. За наслідками розгляду спору не підтвердились посилання прокуратури на перебування спірної земельної ділянки в постійному користуванні лісогосподарського підприємства, відведення її для лісогосподарських потреб чи іншим чином встановлення лісогосподарського цільового призначення. Щодо належного способу захисту порушених прав суд зазначає наступне. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), вказала, що володіння приватними особами лісовими ділянками цілком можливе, оскільки вони можуть мати такі ділянки на праві власності. Так, відповідно до частини першої статті\~8, частини першої статті\~9 Лісового кодексу України\~у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності. Згідно зі\~статтею 10 Лісового кодексу України\~ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України. Відповідно до\~статті 12 Лісового кодексу України\~громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб. Відповідно до частини п`ятої\~статті 1 ЛК України\~лісові ділянки можуть бути вкриті лісовою рослинністю, а також постійно або тимчасово не вкриті лісовою рослинністю (внаслідок неоднорідності лісових природних комплексів, лісогосподарської діяльності або стихійного лиха тощо). До не вкритих лісовою рослинністю лісових ділянок належать лісові ділянки, зайняті незімкнутими лісовими культурами, лісовими розсадниками і плантаціями, а також лісовими шляхами та просіками, лісовими протипожежними розривами, лісовими осушувальними канавами і дренажними системами. Отже, в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок (якщо такі ознаки наявні) особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою. Це може свідчити про недобросовісність такої особи і впливати на вирішення спору, зокрема про витребування лісової земельної ділянки, але не може свідчити про неможливість володіння (законного чи незаконного) приватною особою такою земельною ділянкою. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 Цивільного кодексу України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 Цивільного кодексу України, частина друга\~статті 152 Земельного кодексу України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння. Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181 цс 18, пункти 43, 89) і в подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 372/1684/14-ц). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19, пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13)). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (buchbesitz (нім. - книжкове володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20, пункт 70)). З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі ТОВ, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності). Особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа. З огляду на викладене володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна. Отже, особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на таку ділянку чи ні. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98). Набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256 цс 18, пункти 95-98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86, 115), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункти 63, 74) та інших. Таким чином, належним відповідачем за позовом про витребування від (стягнення з) особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог\~статті 388 ЦК України\~може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей\~387\~і\~388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших. Так, для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 86)). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19)). Відповідно до\~статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. Таким чином, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав (записів до Державного реєстру прав). З відображенням таких відомостей (записів) у Державному реєстрі прав рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпує свою дію. Отже, вимога про скасування такого рішення після внесення на його підставі відповідних відомостей (записів) до Державного реєстру прав не відповідає належному способу захисту. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 100), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29)). Обрання прокурором (позивачем) неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76). Заявляючи негаторний позов про усунення перешкод у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення, шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прокурор стверджує, що спірні земельні ділянки відносяться до земель лісогосподарського призначення. Разом з тим позовні вимоги прокурора пред`явлені в порядку\~статті 391 Цивільного кодексу України\~не відповідають належному способу захисту, що є підставою для відмови в їх задоволенні, в тому числі у зв`язку з тим, що прокурор обрав неналежний спосіб захисту прав. У даному випадку належним способом захисту порушеного права власності на земельну ділянку є подання саме віндикаційного позову до добросовісного набувача, а не шляхом подачі негаторного позову. Подібний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц. Окрім того, оскільки позивачем не було доведено належність спірної земельної ділянок до земель лісогосподарського призначення, то вимога про скасування записів про державу реєстрацію права власності не підлягає задоволенню. У зв`язку із вищевикладеним, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed