Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-18 00:00:00

В лютому 2024 року [PERSON] , інтереси якої представляє адвокат Барабанов Володимир Володимирович, звернулася до суду з позовною заявою до Вовчанської міської громади в особі Вовчанської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом, обґрунтовуючи свої вимоги таким. [INFO] померла її бабуся [PERSON] , з \~ якою позивач фактично постійно проживала разом за місцем своєї реєстрації. До складу спадщини ввійшли всі права та обов`язки спадкодавця, що належали на момент відкриття спадщини і не припинялись в момент її відкриття, а саме:\~земельна ділянка з кадастровим номером 6321655300:03:001:0035 площею 6,2273 гектарів, розташована в Харківській області, Вовчанський район, Білоколодязька селищна рада, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, вид цільового призначення земельної ділянки: 01.01 Для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. За життя спадкодавиця [PERSON] , померла [INFO] , склала заповіт, яким все майно, де б таке не було та з чого б воно не складалося і взагалі все, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом буде мати право заповіла своїй онуці [PERSON] позивачу. Після смерті [PERSON] позивач звернулася з заявою до нотаріальної контори для оформлення спадщини, але їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки нею не пред`явлені докази про постійне проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини за однією адресою, через виявлені розбіжності в написанні імені-по батькові спадкодавиці. В судове засідання позивач [PERSON] та її представники - адвокат Барабанов В.В., адвокат Маслій Т.В., не з`явилися, надавши до суду заяви, в яких просили вимоги, викладені в позові, задовольнити, а справу розглянути за їх відсутності. Представник відповідача\~Вовчанської міської громади в особі Вовчанської міської ради в судове засідання не з`явився, про причину неявки не повідомив, про день, час та місце розгляду справи повідомлвся своєчасно та належним чином. Відповідно до положень п. 1, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є, зокрема, день вручення судової повістки під розписку, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. При цьому від Вовчанської міської громади в особі Вовчанської міської ради до суду не надійшло відзиву на позовну заяву чи будь-яких заперечень, а також повідомлення про іншу адресу, клопотання про відкладення судового розгляду також не заявлялося. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин, без повідомлення причин та не подав відзив, а представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи, тому відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. За результатами судового розгляду на підставі повідомлених позивачем обставин справи та наданих ним доказів, встановлені такі фактичні обставини та спірні правовідносини. Відповідно до свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Білоколодезянської селищної ради Вовчанського району Харківської області 24.02.2020 року, [PERSON] померла [INFO] в місті Зміїв Зміївського району Харківської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 9. Згідно з паспортом серії [NUMBER] , виданим 30 серпня 2022 року Вовчанським РВ УМВС України в Харківській області, [PERSON] була зареєстрована в [ADDRESS] . Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю І-ХР № 108756 виданого 09 грудня 2002 року Вовчанським районним відділом земельних ресурсів Ради народних депутатів та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-9915641672024 від 29 січня 2024 року, [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим номером 6321655300:03:001:0035 площею 6,2273 гектарів, розташованої в Харківській області, Вовчанський район, Білоколодязька селищна рада, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, вид цільового призначення земельної ділянки: 01.01 Для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідно до заповіту, посвідченого секретарем виконавчого комітету Білоколодязьської селищної ради Вовчанського району Харківської області 07 березня 2012 року, зареєстрований в реєстрі № 30, [PERSON] розпорядилася своїм майном на випадок своєї смерті таким чином: все майно, де б таке не було та з чого б воно не складалося і взагалі все, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом буде мати право, заповіла своїй онуці [PERSON] , 1976 року народження. Відповідно до довідки про причину смерті, виданої 20 лютого 2020 року Зміївським районним відділенням Комунальним закладом охорони здоров`я «Харківське обласне бюро судово-медичної експертизи» вказана причина смерті [PERSON] . Відповідно до протоколів опитування свідків, складених адвокатом Барабановим В.В. свідок [PERSON] є дочкою [PERSON] , [PERSON] у зв`язку з похилим віком та станом здоров`я потребувала догляду та допомоги, тому тривалий час до дня своєї смерті [INFO] фактично постійно проживала за адресою: [ADDRESS] разом зі своєю онукою [PERSON] , яка за життя доглядала [PERSON] , готувала для неї їжу, прала її речі та забезпечувала надання медичної допомоги, поховала [PERSON] за власний рахунок, організувала ритуальні обряди. Аналогічні показання надані також свідком [PERSON] та підтверджується актом, складеним вказаними свідками. Відповідно до постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03 жовтня 2020 року № 1986/02-31 року, державний нотаріус Вовчанської державної нотаріальної контори Харківської області Ворона Г.В. відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно після смерті померлої [INFO] [PERSON] у зв`язку з тим, що спадкоємцем пропущений встановлений ст. 1270 Цивільного кодексу України шестимісячний строк для прийняття спадщини, не пред`явлені докази про постійне проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини за однією адресою, через виявлені розбіжності в написанні імені-по батькові спадкодавиці. При цьому нотаріусом роз`яснено право позивача звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Родинні зв`язки між позивачем [PERSON] та спадкодавицею [PERSON] , померлою [INFO] , підтверджуються витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження № 00027906183 від 23 вересня 2020 року, в якому матір`ю [PERSON] вказана [PERSON] , а батьком [PERSON] , свідоцтвом про укладення шлюбу серія [NUMBER] виданим 30 серпня 1975 року Відділом РАЦС Харківської області, відповідно до якого [PERSON] уклала шлюб та змінила прізвище на « [PERSON] », свідоцтвом про народження [PERSON] серія [NUMBER] виданим 23 вересня 2020 року Зміївським районним відділом міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), зміна прізвища [PERSON] на « [PERSON] » підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00027902809 від 23 вересня 2020 року. Між тим, у заповіті, посвідченому секретарем виконавчого комітету Білоколодязьської селищної ради Вовчанського району Харківської області 07 березня 2012 року, відомості про спадкодавицю вказані: [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстрі фізичних осіб-платників податків [NUMBER] , [INFO] село Котівка Вовчанського району Харківськї області. В той же час відповідно до свідоцтва про смерть серія [NUMBER] виданого виконавчим комітетом Білоколодезянської селищної ради Вовчанського району Харківської області 24.02.2020 року, актовий запис № 9, відомості про померлу вказані: [PERSON] , дата народження: [INFO] , місце народження: Україна, Харківська обл., Вовчанський район, село Котівка. Відповідно до копії паспорту спадкодавиці серія [NUMBER] , відомості про померлу вказані: [PERSON] , дата народження: [INFO] , місце народження: село Котовка Вовчанського району Харківської області. Відповідно до довідки про [PERSON] присвоєння ідентифікаційного номера, виданої 24.07.1999 року Вовчанською міжрайонною державною податковою інспекцією, [PERSON] одержала ідентифікаційний номер [NUMBER] . Відповідно до пенсійного посвідчення № [NUMBER] відомості про спадкодавицю вказані: [PERSON] , дата народження: [INFO] . Таким чином, відомості про прізвище та ім`я спадкодавиці, дату та місце її народження, вказані в заповіті, співпадають з відомостями, вказаними в копії паспорту на її ім`я, пенсійному посвідченні та свідоцтві про її смерть; ідентифікаційний номер спадковавиці, вказаний в заповіті, співпадає з ідентифікаційним номером [PERSON] , вказаним в довідці про присвоєння ідентифікаційного номера. [PERSON] єдиний правильний варіант написання ім`я по батькові відповідно до правил української мови. Отже, суд дійшов висновку, що при оформленні заповіту, посвідченого секретарем виконавчого комітету Білоколодязьської селищної ради Вовчанського району Харківської області 07 березня 2012 року, було допущено технічну помилку внаслідок неправильного зазначення по батькові спадкодавиці, а саме: замість « [PERSON] » - як вказано в документа, вказано « [PERSON] » відповідно до правил української мови. Допущення в тексті заповіту певних неточностей не створює перешкод для визнання за позивачем права власності на спадкове майно та не може бути підставою в обмеженні вказаного права. Таким чином, єдиним спадкоємцем за заповітом [PERSON] , померлої [INFO] , є її онука - [PERSON] . Частина 1 ст. 55 Конституції України, яка передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені чи порушуються, створені чи створюються перешкоди для їх реалізації чи мають місце інші обмеження прав і свобод. Згідно з ч. 1 ст. 64 Основного Закону, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. ст. 1233-1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Відповідно до ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. (ст. 1236 ЦК України). З аналізу вказаних норм законодавства слідує, що заповідач має право здійснити розпорядження своїм майном на користь будь-якого учасника цивільних відносин, незалежно від наявності між ними родинних відносин. Згідно ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Саме постійне проживання спадкодавця зі спадкоємцем на час відкриття спадщини є підставою для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину, а не лише реєстрація місця проживання спадкодавця за адресою місця проживання спадкоємця. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За положеннями ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право не визнається іншою особою, а також втрати ним документа, який посвідчує право власності. Пленум Верховного Суду України у своїй постанові за № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» констатує факт того, що відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Враховуючи, що згідно зі ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Відповідно до ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ч. 1 ст. 125 Земельного Кодексу України, право власності на земельні ділянки виникає після одержання її власником документу, що посвідчує право власності, та його державної реєстрації. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. а ч. 3 ст. 152 Земельного Кодексу України. Громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, як визначено в ст. 81 ч. 1 п. г Земельного Кодексу України. Також, як вбачається з ч. 1 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до абз. 3 п. 23 Постанови Пленуму Верховного України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справ керується принципом верховенства права. Згідно з ч. ч. 1 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів окремо кожного, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved