Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-16 00:00:00

Представник позивача звернулась до суду з даним позовом, в якому просила встановити факт постійного сумісного проживання [PERSON] , яка померла [INFO] з [PERSON] , яка померла [INFO] за адресою: [ADDRESS] на дату смерті [PERSON] яка померла [INFO] . Встановити факт належності [PERSON] , яка померла [INFO] правовстановлюючого документу, а саме: свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого Сумським райвиконкомом 07.08.1986 року за р.[NUMBER], яке видане на ім`я « [PERSON] ». Визнати за [PERSON] [PERSON] по часток відповідно за кожним на земельну ділянку загальною площею 4,160га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Токарівської сільської ради Сумського району Сумської області в порядку спадкування за законом після [PERSON] яка померла [INFO] . В судове засідання представник позивачів не з`явилась, від неї надійшла письмова заява про розгляд справи без їх участі, позов підтримала повністю. Відповідач в судове засідання не з`явився в письмовій заяві просив справу слухати без її участі, проти позову не заперечував. Третя особа в судове засідання не з`явилась в письмовій заяві просила справу слухати без її участі, проти позову не заперечувала. Вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню. В суді встановлено, що [INFO] померла [PERSON] - мати [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на все належне їй майно, а саме житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що належав померлій на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок [NUMBER] від 07.08.1986 року; земельну ділянку, загальною площею 4,160 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Токарівської сільської ради Сумського району Сумської області, яка належала спадкодавиці на підставі розпорядження голови Сумської райдержадміністрації №26 від 22.01.2004 року. За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений 10.01.2007 року секретарем виконкому Бездрицької сільської ради Сумського району Сумської області [PERSON] , зареєстрований в р.№ № 07, відповідно до якого заповідала все своє майно доньці [PERSON] [INFO] померла [PERSON] , постійним місцем проживання та реєстрації якої було: [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на все належне їй майно. Спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є чоловік - [PERSON] та донька [PERSON] , які були зареєстровані та проживали із спадкодавцем на дату смерті за однією адресою. 20 лютого 2024 року позивачі звернулися до приватного нотаріуса СМНО Каблучко О.М. з проханням видати на їх ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що належав [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкоємицею якої за заповітом була [PERSON] Приватним нотаріусом Каблучко О.М. було розглянуто подані спадкоємцями документи та матеріали спадкової справи № 12/2024 року, відкритої до майна померлої [INFO] [PERSON] , та вважає, що свідоцтва про право на спадщину за законом, за яким звернулись спадкоємці, видане бути не може. У свідоцтві про право власності на житловий будинок, видане Сумським райвиконкомом 07.08.1986 року прізвище ім`я по батькові власника вказано « [PERSON] », тоді як в свідоцтві про смерть серії [NUMBER] , виданому 26.10.2007 року виконком Бездрицької сільської ради Сумського району Сумської області вказано прізвище спадкодавця « [PERSON] », відсутні докази факт прийняття спадщини [PERSON] після [PERSON] , яка померла [INFO] , а також відсутній правовстановлюючий документ на земельну ділянку загальною площею 4,160 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Токарівської сільської ради Сумського району Сумської області. Згідно паспорту громадянина України серії [NUMBER] виданого Сумським РВ УМВС України в Сумській області від 12.11.2002 року, довідки про присвоєння ідентифікаційного номера від 09.01.2003 року, свідоцтва про народження [PERSON] (після одруження - Старинська) І-БП від 30.06.1941 року, заповіту [PERSON] № 07 від 10.01.2007 року, лікарського свідоцтва про смерть від 25.10.2007 року, виданого Комунальною установою Сумська міська клінічна лікарня № 5 на день смерті [PERSON] була зареєстрована у будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] - дані спадкодавця, вказані « [PERSON] ». Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства. На підставі ч. 3, 5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 211 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністра Юстиції України №20/5 від 03 березня 2004 року, доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Судом встановлено, що позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва про прийняття спадщини після смерті [PERSON] в зв`язку з тим, що з представлених документів нотаріусу не вбачається, що померла [PERSON] постійно проживали разом із померлою [PERSON] спадкодавцем на час відкриття спадщини та прийняла після неї спадщину. Метою звернення позивачів до суду є встановлення факту постійного проживання, [PERSON] та [PERSON] як спадкоємиці зі спадкодавцем на час відкриття спадщини для подальшого оформлення прав на спадкове майно в нотаріальному порядку на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Слід зазначити, що в ухвалі № 505/2085/14-ц від 14.09.2016 року Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшов висновку зазначив, про те, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Судом достовірно встановлено, що від встановлення факту постійного проживання [PERSON] та [PERSON] як спадкоємиці зі спадкодавцем на час смерті залежить виникнення та зміна їх майнових та немайнових прав, що пов`язані з можливістю звернення до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину за законом як спадкоємців за законом першої черги. Відповідно до ч. 1 ст. 1221ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно роз`яснень викладених у п.п.2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах спадкування" №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. З огляду на те, що в складі спадщини наявне нерухоме майно, в силу вимог ч. 1 ст. 1299 ЦК України, спадкоємці зобов`язані зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна, для цього заявниці необхідно отримати свідоцтво про право на спадщину. З положень ч. 2 ст. 1120 ЦК України вбачається, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, із якого вона оголошується померлою. Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] постійно проживала зі своєю матір`ю [PERSON] на момент її смерті за адресою [ADDRESS] однак, факт такого проживання може бути встановлений виключно в судовому порядку. Оскільки померла [PERSON] як спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини в одному помешканні та протягом шести місяців із часу відкриття спадщини не заявили про свою відмову від спадщини, то вона вважаються такою, що прийняла спадщину. Крім того, згідно п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я по батькові, місце і час народження якої зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові надати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Відповідно до листа ВСУ 01.01.2012 р. «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п.6 ч.1 ст.256 ЦПК України громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Таким чином, оцінюючи досліджені по справі докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності в їх сукупності, суд приходить до висновку, що правовстановлюючий документ свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, видане Сумським райвиконкомом 07.08.1986 за р.№ 287, яке видане на ім`я [PERSON] належать [PERSON] , оскільки допущено помилку в написанні по батькові власника, яка не може бути усунута іншим шляхом, ніж звернення до суду та перешкоджають позивачам в реалізації його права на володіння та користування майном. При цьому, суд вважає, що заявник позбавлений можливості у позасудовому порядку встановити факт належності правовстановлюючого документу. Згідно пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно дост.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. В силу ч.1ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.ч.1,5 ст.1268ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.1296ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст.1297ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно ч. 1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ч. 1 ст.126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Тобто, за загальним правилом, визначеним в Главах 87, 89 ЦК України, здійснення права на спадкування та оформлення спадкоємців в спадкових правах здійснюється через нотаріуса і лише у тих випадках, коли об`єктивно неможливо спадкоємцеві оформитись в спадкових правах через нотаріуса суд вправі визнати за таким спадкоємцем право власності на майно в порядку спадкування. Таким чином, оцінюючи надані стороною докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню.

Outcome: approved