Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-12 00:00:00

09 лютого 2024 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ,) звернувся в суд з позовом до Державного комунального підприємства «Луцьктепло» (далі ДКП «Луцьктепло») про визнання недійсним договору в частині, зобов`язання вчинити дії. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є споживачем житлово-комунальних послуг з гарячого водопостачання за адресою [ADDRESS] , постачальником якої є відповідач. Позивач вказує, що не погодившись з нарахованою йому заборгованістю у січні 2024 року він звернувся із заявою про повірку індивідуального вузла розподільного обліку послуги гарячого водопостачання КВ 1,5 №591387, за рахунок щомісячної плати за абонентське обслуговування, на що листом від 29 січня 2024 року отримав відмову, яку відповідач мотивував, що витрати на періодичну повірку лічильника несе споживач. Вважає таку відмову відповідача протиправною, оскільки вважає, що витрати на періодичну повірку лічильника ним вже сплачені у складі послуги з абонентського обслуговування. Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд: 1) визнати протиправним та недійсним індивідуальний публічний договір приєднання про надання послуги з постачання гарячої води за адресою [ADDRESS] в частині стягнення вартості періодичної повірки індивідуального вузла розподільного обліку послуги гарячого водопостачання типу КВ 1,5 №591387 за рахунок його власника; 2) зобов`язати відповідача у найкоротший термін за адресою [ADDRESS] провести періодичну повірку індивідуального вузла розподільного обліку типу КВ 1,5 №591387 за рахунок стягнення щомісячної плати за абонентське обслуговування послуги гарячого водопостачання; 3) зобов`язати відповідача привести оплату за користуванням послугою гарячого водопостачання (у разі нарахування за нормами споживач залежно від кількості зареєстрованих осіб у житлових приміщення не обладнаних індивідуальними вузлами розподільного обліку) за адресою [ADDRESS] відповідно до знятих позивачем показників із індивідуального вузла розподільного обліку послуг гарячого водопостачання типу КВ-1,5 №591387. У письмовому відзиві відповідач заперечив позовні вимоги. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити, з таких міркувань. Судом встановлено та сторонами не заперечується, що позивач є споживачем житлово-комунальних послуг з гарячого водопостачання за адресою [ADDRESS] , постачальником якої є відповідач. 22 січня 2024 року позивач звернувся із заявою до відповідача про повірку індивідуального вузла розподільного обліку послуги гарячого водопостачання КВ 1,5 №591387, за рахунок щомісячної плати за абонентське обслуговування (а.с.8). Листом від 29 січня 2024 року відповідача повідомив позивачу про відмову у здійсненні повірки, яку мотивував тим, що витрати на періодичну повірку лічильника несе споживач (а.с.9). Надаючи свою правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке. Пунктами 4, 6 та 10 частини першої статті 1 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» (далі Закон) передбачено, що для цілей цього закону: вузол комерційного обліку - вузол обліку, що забезпечує загальний облік споживання відповідної комунальної послуги в будівлі, її частині (під`їзді), обладнаній окремим інженерним вводом; вузол розподільного обліку - вузол обліку, що забезпечує індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги в будівлях, де налічуються два та більше споживачів; обслуговування вузлів обліку - огляд, опломбування/розпломбування, періодична повірка (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж), ремонт засобів вимірювальної техніки, які є складовою частиною вузла обліку, забезпечення дистанційної передачі результатів вимірювання (за наявності), ремонт та заміна допоміжних засобів вузла обліку, а за згодою власника (співвласників) будівлі також охорона або страхування вузла обліку. Оскільки позивач проживає у багатоквартирному будинку, вузол обліку, що забезпечує індивідуальний облік споживання у його квартирі лічильник типу КВ 1,5 №591387 є саме вузлом розподільного обліку, в розумінні Закону. В свою чергу вузол обліку, що забезпечує загальний облік споживання відповідної комунальної послуги в будівлі (так званий «загальнобудинковий лічильник») є вузлом комерційного обліку. В свою чергу, частиною другою статті 6 Закону передбачено, що обслуговування та заміна вузлів розподільного обліку/приладів - розподілювачів теплової енергії здійснюються за рахунок власників таких вузлів обліку, якщо інше не встановлено законом або договором. З наведеного можливо дійти висновку, що витрати на обслуговування, що включає в себе і періодичну повірку, вузла розподільного обліку типу КВ 1,5 №591387, який встановлений у житлі позивача, покладені на останнього, а не на відповідача. При цьому помилковими є доводи позивача, що ці витрати сплачені ним в складі тарифу на абонентське обслуговування, адже вони покривають лише витрати оператора зовнішніх інженерних мереж на обслуговування та заміну вузлів комерційного обліку (їх складових частин), які відшкодовуються споживачами відповідної комунальної послуги, а також власниками (співвласниками) приміщень, обладнаних індивідуальними системами опалення та/або гарячого водопостачання у такій будівлі, шляхом сплати виконавцю комунальної послуги плати за абонентське обслуговування (абзац 3 частини першої статті 6 Закону). Тобто, плата на абонентське обслуговування, яка включена до тарифу позивача, покриває саме витрати на обслуговування вузла комерційного обліку («загальнобудинкового» лічильника), а не вузла розподільного обліку, який встановлений у квартирі позивача. Всі доводи позову в цій частині зводяться до довільного та хибного тлумачення позивачем норм Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», а також зводяться до помилкового ототожнення ним понять «вузол комерційного обліку» та «вузол розподільного обліку», які мають різне правове регулювання в частині компенсації витрат на їх обслуговування. Також надуманими є доводи позивача про дії Закону на розглядувані правовідносини, оскільки згідно його преамбули, а також ст.2, сфера дії Закону поширюється і на комунальні послуги з постачання гарячої води, які і є предметом спору у цій справі. Посилання позивача на інші законодавчі акти, зокрема Закон України «Про житлово-комунальні послуги», Закон України «Про метрологію та метрологічну діяльність», є помилковими, оскільки вони не визначають порядок компенсації витрат на обслуговування вузла розподільного обліку гарячої води, а спеціальним у даному випадку є саме Закон України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», який чітко регулює спірні правовідносини. Підсумовуючи вищевикладене, оскільки саме на позивача, як споживача житлово-комунальної послуги з постачання гарячої води, покладений обов`язок із покриття витрат на обслуговування відповідного вузла розподільного обліку, який встановлений у його квартирі, а плата з абонентського обслуговування покриває лише витрати на обслуговування вузла комерційного обліку, який встановлений в цілому на багатоквартирний будинок, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed