Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в Сокирянський районний суд із вказаним вище позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Обґрунтовуючи позовні вимоги посилається на наступне, що 02.09.2006 року між ними [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції за актовим номером №1453. Під час шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Оскільки спільне життя з відповідачкою не склалося, позивач вважає, що подальше їх перебування у зареєстрованому шлюбі суперечить їхнім інтересам, почуття між ними зникли, а тому у зв`язку із цим хоче розірвати шлюб, тому що фактично з 2022 року спільно не проживають. 11.01.2024 року між позивачем та відповідачкою було укладено Договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Душинською Н.В. за № 157. У відповідності до п.1.3 Договору, місцем проживання дитини сторони визначили місце проживання батька. 15.02.2024 року Сокирянським районним судом Чернівецької області між позивачем [PERSON] та відповідачкою було розірвано шлюб та встановлено факт самостійного виховання та утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу позивач [PERSON] проживає із сином окремо, що підтверджується Актом проживання від 11.01.2024 року та довідкою про фактичне місце проживання особи без реєстрації виданою старостою Олексіївського старостинського округу Дністровського району Чернівецької області від 14.02.2024 року за №59. Відповідачка [PERSON] після розірвання шлюбу не спілкується з сином, який проживає разом зі своїм батьком. Через малий проміжок часу після розірвання шлюбу відповідачка [PERSON] повідомила також про те, що донька [PERSON] також буде проживати зі своїм батьком, а вона змінює місце проживання та згодом і місце реєстрації для влаштування особистого життя, а дітей залишає на виховання та утримання відповідача. За період часу з 2022 року по 2023 рік відповідачка фактично не спілкується з дітьми, не цікавиться їхніми успіхами в школі, їхнім життям, не відвідує та не виконує свої обов`язки щодо утримання малолітніх дітей, а тому фактично самоусунулася від виконання батьківських обов`язків. Додані до позовної заяви докази, на думку позивача, підтверджують факт самостійного виховання ним дітей, та, в свою чергу, самоусунення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків. Із врахуванням викладеного просив позбавити останню батьківських прав щодо їхніх спільних дітей та стягнути з неї аліменти на їх утримання. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, натомість подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, а також не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідачка [PERSON] в судове засідання також не з`явилась, однак надіслала до суду заяву, в якій підтвердила викладені в позовній заяві обставини та визнала заявлені позовні вимоги в повному об`ємі. Справу просила розглянути без її присутності. Представник третьої особи Служби у справах дітей Сокирянської міської ради Гладкий О.М. подав до суду письмову заяву в якій просив розглянути без його присутності та щодо вирішення питання покладається на рішення суду. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, у відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Так, з наведених у позовній заяві обставин, які згідно ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню, оскільки визнані сторонами, встановлено, 02.09.2006 року між позивачем та відповідачем [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції за актовим номером №1453. Під час шлюбу у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 15.08.2015 року та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 15.08.2015 року. Згідно ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частинами 3,4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що сторони фактично з 2022 року не підтримують між собою шлюбні відносини, не ведуть спільне господарство, разом не проживають, а тому 11.01.2024 року між позивачем та відповідачкою було укладено Договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Душинською Н.В. за № 157. У відповідності до п.1.3 Договору, місцем проживання дитини сторони визначили місце проживання батька. Також 15.02.2024 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою було розірвано шлюб і встановлено факт самостійного виховання та утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області. Розірвання шлюбу дійсно відповідає їхній волі. Через малий проміжок часу після розірвання шлюбу відповідачка [PERSON] повідомила також про те, що донька [PERSON] також буде проживати зі своїм батьком, а вона змінює місце проживання та згодом і місце реєстрації для влаштування особистого життя, а дітей залишає на виховання та утримання відповідача. Окрім цього судом встановлено, що розірвання шлюбу не порушує права малолітніх дітей, які протягом 2022-2023 року проживають та перебувають на утриманні батька. Вказані обставини підтверджуються довідкою-характеристикою виданою Олексіївським старостинським округом Сокирянської міської ради Дністровського району Чернівецької області від 24.05.2024 року №155, якою встановлено, що [PERSON] , [INFO] проживав без реєстрації протягом 2022 року по березень 2024 року за адресою [ADDRESS] разом зі своїм сином. У березні 2024 року виїхав на постійне місце проживання до доньки у м. Чернівці. Згідно витягу з реєстру територіальної громади №2024/006102775 від 24.05.2024 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Також згідно копії витягу №1-2024/006100872 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб виданого головним спеціалістом відділу ведення реєстру територіальної громади ДНАП Чернівецької міської ради вбачається, що за адресою [ADDRESS] зареєстровані батько - [PERSON] , син - [PERSON] та донька - [PERSON] . Як вбачається з довідки виданої 01.05.2024 року, директором ПЗ «Чернівецький ліцей «Соломон» А.Гайсан за №75, [PERSON] та [PERSON] є учнями 2 класу Приватного закладу «Чернівецький ліцей «Соломон» з 01.09.2021 року. Батько [PERSON] привозить та забирає дітей, відвідує батьківські збори, урочисті заходи, цікавиться навчальним процесом, забезпечує дітей усім шкільним приладдям, оплачує за освітні послуги. Пунктами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст.18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки. Сімейним кодексом України у статті 7 визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Аналіз наведеної норми свідчить, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, передбачені статтею 166 СК України. Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, ЄСПЛ зауважував, що якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. Вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції). Таку правову позицію висловив ВС в справі № 520/8264/19 (провадження № 61-19984 св 21) від 26.04.2022 року. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Відсутність побачень з дитиною та навіть спроб їх здійснення, свідчить про відсутність інтересу до дитини з боку відповідача, що відповідно до рішення «Хант проти України» є підставою для позбавлення батьківських прав. Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11, встановив відсутність порушень національними судами російської федерації статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя), а також зауважив, що, якщо батько значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. Існуючі сімейні зв`язки між дітьми та батьками, які насправді піклуються про них, захищаються Конвенцією. Позбавлення батьківських прав відповідача в судовому порядку скасувало лише правовий зв`язок між ним та його дітьми, підтвердило відсутність фактичного духовного зв`язку між батьком та дітьми. Судом встановлено, що з 2022 року сторони разом не проживають, фактично припинивши шлюбні відносини. З досліджених в судовому засіданні письмових доказів також встановлено, що з того ж часу відповідачка не приймає участі в житті малолітніх дітей, не піклується про їхній фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя. Не забезпечує дітей необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням. Не спілкується з сином та донькою в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей, не створює умов для отримання ними освіти. Вказані обставини визнаються сторонами та ніким не оспорюються. Таким чином суд вважає, що відповідачкою [PERSON] свідомо обрано такі життєві умови, за якими її участь у вихованні дітей [PERSON] та [PERSON] є мінімальними та недостатніми, що в свою чергу свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України. ЄСПЛ неодноразово зауважував, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Спостереження за стосунками між дітьми та матір`ю, яка не виконує материнських обов`язків, вказують на відсутність необхідної материнської турботи та уваги, діти стикаються із значною недооцінкою та недостатньою взаємодією з боку матері, що може негативно впливати на її емоційний та соціальний розвиток. Мати не виконує ключові материнські функції, такі як надання емоційної підтримки, виховання, турбота та участь у житті дітей. Це викликає в дітей відчуття відсутності безпеки, невпевненості та неповаги. В свою чергу, батько бере на себе відповідальність за забезпечення базових потреб дітей, таких як харчування, одяг, житло та медична допомога, що є важливим, щоб діти відчували безпеку та комфорт. Батько відіграє ключову роль у вихованні дітей, Він повинен встановлювати межі, вчити навичкам соціальної взаємодії, розвивати цінності та допомагати у формуванні особистого росту. Відсутність матері може створювати психологічні труднощі для дітей, батько повинен бути готовий надавати психологічну підтримку та сприяти процесу адаптації. Таким чином, враховуючи емоційний стан дітей, їхні особистісні індивідуальні особливості, необхідності зменшення рівня психологічної травматизації, створення сприятливої психологічної атмосфери, несприятливим для психіки дітей їх спілкування з матір`ю. Враховуючи наведене суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до її малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , із врахуванням наданої нею заяви про визнання позову, слід задовольнити, адже це якнайкраще відповідатиме інтересам дітей. Відповідно до ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні будь-якого банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, враховуючи стан здоров`я та матеріальне становище відповідачки, вік її дітей, які потребують необхідного забезпечення, виходячи з розумності та достатності розміру аліментів, необхідних для задоволення потреб дітей, а також з реальної можливості відповідачки сплачувати щомісячно аліменти, не порушуючи прав останньої суд вважає, що з [PERSON] слід щомісячно стягувати аліменти на утримання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] в розмірі 1/3 частини її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня звернення до суду з позовом і до досягнення дитиною повноліття. Оскільки позивач не просив стягувати з відповідачки на свою користь понесені ним судові витрати по сплаті судового збору, відповідно суд не вирішує питання щодо їх розподілу.

Outcome: approved