Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-24 00:00:00

Заявник через свого представника звернувся до суду із вказаною заявою. В обґрунтування вимог, вказує, що 16 липня 2018 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб. Від шлюбу у них народилась донька - [PERSON] , [INFO] . Від попереднього шлюбу у [PERSON] є донька [PERSON] , [INFO] (біологічний батько якої помер). Діти проживають із заявником, перебувають на його утриманні. Крім того, від попереднього шлюбу у [PERSON] є син - [PERSON] , [INFO] (на разі, з 28.09.2018 року на утримання дитини заявник сплачує аліменти в добровільному порядку). З огляду на наведене, [PERSON] просить суд встановити факт самостійного виховання та утримання ним трьох дітей (встановлення факту необхідно для захисту прав дітей). В судове засідання сторони не з`явились, про дату та час розгляду справи були повідомленні належним чином (а.с. 22-24). Представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Луцької міської ради в письмовій заяві просила здійснювати розгляд справи без її участі. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов наступних висновків. Предметом розгляду справи є встановлення факту перебування на утриманні заявника трьох неповнолітніх дітей. Частинами першою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частинах першій та другій статті 315 цього Кодексу, не є вичерпним. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. З матеріалів справи вбачається, що заявник є батьком двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.6,7). Згідно тексту заяви, [PERSON] проживає спільно з дружиною [PERSON] (а.с.16) та двома дітьми [PERSON] , [INFO] , та донькою дружини від попереднього шлюбу [PERSON] , [INFO] (біологічний батько дитини помер, що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 02 березня 2020 року (а.с.9). Факт проживання [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (місце реєстрації заявника (а.с.13), стверджується актом про фактичне проживання громадян на території Луцької міської ради від 24 травня 2024 року (а.с.10). Згідно постанови державного виконавця виконавчий лист Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 вересня 2012 року (щодо стягнення з [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] ) повернуто [PERSON] (за заявою стягувача (а.с.12). Зі змісту заяви слідує, що на разі [PERSON] сплачує кошти на утримання дитини в добровільному порядку (суд зауважує, що доказів вказаного матеріали справи не містять). Факт спільного проживання осіб не може бути автоматичним свідченням того, що діти перебувають на утриманні заявника без належних доказів вказаного (матеріали справи містять одну копію квитанції про переказ коштів заявником на ім`я [PERSON] , що не свідчить про систематичність таких перерахунків (а.с.14). Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо). Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2019 року № 161/853/19. Всупереч вищенаведеному, у своїй заяві заявник не навів конкретну мету, задля якої він бажає встановити цей факт, а також виникнення, зміна чи припинення яких саме його особистих чи майнових прав залежать від встановлення судом факту перебування на його утриманні трьох дітей. У тексті своєї заяви заявник в загальному вказав, що встановлення факту необхідно йому для захисту прав дітей, але в чому саме полягає це значення не розкрив. Суд зауважує, що [PERSON] як батько [PERSON] та [PERSON] до досягнення дітьми повноліття є їх законним представником, відтак, може представляти їх права та інтереси в установах освіти, медичних закладах тощо. Законним представником [PERSON] до досягнення нею повноліття є її матір [PERSON] (дружина заявника), яка є здоровою дієздатною особою (доказів протилежного суду не надано). Відтак, мета встановлення факту, вказана заявником має сумнівний характер. Крім того, враховуючи зміст та формулювання прохальної частини заяви, суд припускає, що справжньою метою подання цієї заяви заявником є намагання ним створити передумови для отримання права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». При цьому, до участі у цій справі в якості заінтересованої особи [PERSON] не було залучено відповідний Територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, у якому заявник перебуває на обліку, хоча рішення у цій справі безпосередньо впливає на права та обов`язки цієї особи. Суд підкреслює, що при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі заявником. Суд не вправі за своєю ініціативою і без згоди заявника залучати інших заінтересованих осіб до участі у справі та зобов`язується вирішити справу за тією заявою, що пред`явлена, і стосовно тих осіб, які зазначені у ній (див. постанову Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року №449/1352/15-ц). Вказані обставини є порушенням норм процесуального права і обов`язковою підставою для відмови у задоволенні заяви. Додатково суд вважає за необхідне зазначити, що згідно частини третьої статті 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У частині третій статті 16 ЦК України визначено, що суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Приховування заявником справжньої мети подання заяви та незалучення всіх заінтересованих осіб до участі у справі, свідчить про зловживання ним правом, що є підставою для відмови у захисті цивільного права та інтересу особи на підставі частини третьої статті 16 ЦК України. Підсумовуючи вищевикладене, у задоволені заяви слід відмовити.

Outcome: dismissed