Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-19 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вказаним позовом, який уточнили 20.06.2024, в обґрунтування позову зазначили, що є спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . За життя [PERSON] належала 1/4 частка домоволодіння з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] . З питання оформлення спадщини позивачі звернулися до нотаріуса, проте їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з наявністю розбіжностей у правовстановлюючих документах на домоволодіння. Для визнання права власності рекомендовано звернутися до суду. Отже, у зв`язку з неможливістю належним чином оформити свої спадкові права після смерті матері у позасудовому порядку, позивачі змушені звернутись до суду з цією позовною заявою. Позивачі та їх представник у судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки не повідомили. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив. Представник Першої Криворізької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, проте до суду не з`явився, надали заяву про розгляд справи за відсутності представника нотаріальної контори. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому відповідно до роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що [INFO] померла мати позивачів [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] від 22.05.2019 (а.с. 15). Родинні відносини позивачів зі спадкодавцем підтверджуються копіями паспортів позивачів, свідоцтвами про народження та свідоцтвом про укладання шлюбу позивача [PERSON] (а.с. 16, 17). За життя [PERSON] належала частина домоволодіння з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] . Згідно з Витягом про реєстрацію права власності від 26.08.2009 право власності на домоволодіння з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] на праві спільної часткової власності зареєстровано на ім`я: [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] по 1/4 частці за кожним, до складу домоволодіння входять: житловий будинок «А-1», загальною площею 159,3 кв.м., житловою 95,4 кв.м, житловий будинок «Ж-1» з прибудовою «ж», загальною площею 51,8 кв.м., житловою 31,9 кв.м., літня кухня «Б», загальною площею 23,7 кв.м., літня кухня «Е», загальною площею 13,0 кв.м., сарай «В», загальною площею 17,2 кв.м., сарай «Г», загальною площею 22,2 кв.м., сарай «Д», загальною площею 8,5 кв.м., сарай «М», загальною площею 11,3 кв.м., вбиральня «И», загальною площею 1,4 кв.м., вбиральня «П», загальною площею 1,5 кв.м., погріб «Н», загальною площею 6,0 кв.м., гараж «К», загальною площею 12,0 кв.м., лазня «У», загальною площею 1,44 кв.м., водоколонки І-ІІ, огорожа №1-4, замощення ІV. При цьому, зазначено, що літня кухня «Е», гараж «К», сарай «М», лазня «У» та вбиральня «П» самочинно збудовані власники [PERSON] , [PERSON] (а.с. 173-174). Вказана 1/4 частка домоволодіння належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 01.03.1979, посвідченого Першою криворізькою державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за №1-124; рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.06.2008 у справі №2-3207/08 та додаткового рішення суду від 12.11.2008. 12 жовтня 2009 року, на підставі договору дарування частини житлового будинку з господарчими побудовами, [PERSON] відчужила [PERSON] 1/5 частину домоволодіння, що становить 7/10 частин від 1/4 частини домоволодіння, а саме: житловий будинок «Ж-1» з прибудовою «ж», загальною площею 51,8 кв.м., житловою 31,9 кв.м. (а.с. 30, 31). Таким чином, станом на день смерті, у власності спадкодавця [PERSON] перебувала 1/20 частина домоволодіння з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] , до складу якого входить: житловий будинок «А-1», загальною площею 159,3 кв.м., житловою 95,4 кв.м, літня кухня «Б», загальною площею 23,7 кв.м., сарай «В», загальною площею 17,2 кв.м., сарай «Г», загальною площею 22,2 кв.м., сарай «Д», загальною площею 8,5 кв.м., вбиральня «И», загальною площею 1,4 кв.м., вбиральня «П», загальною площею 1,5 кв.м., погріб «Н», загальною площею 6,0 кв.м., водоколонки І-ІІ, огорожа №1-4, замощення ІV.\~\~\~\~\~ Зі спадкової справи №180/2022, заведеної у Першій криворізькій державній нотаріальній конторі Дніпропетровської області вбачається, що після смерті [PERSON] із заявою про прийняття спадщини звернулися її донька [PERSON] та син [PERSON] . Більше із заявами про прийняття або про відмову від спадщини до контори ніхто не звертався, свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13.09.2022 позивачам відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з наявністю розбіжностей у правовстановлюючих документах на майно, а саме, у договорі купівлі-продажу від 01.03.1979 частка [PERSON] у домоволодінні зазначена 1/4, відповідно до технічного плану, виданого КП ДОР «БТІ» 26.07.2022 частка зазначена 1/4, проте згідно з довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.08.2022 часка [PERSON] вказана 1/20. Аналізуючи норми права, на які посилався позивач у позові, а також норми права, які слід застосувати, мотиви їх застосування суд приходить до таких висновків. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Нормою статті 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкоємця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Пунктом 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України №24-753/0/4-13 від 16.05.2013, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Статтею 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає при умовах завершення його будівництва, введення його в експлуатацію та державної реєстрації права власності на нього. До завершення законного будівництва особа вважається власником матеріалів, які були використані в процесі створення цієї нерухомості. Зважаючи на п. 6 постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їх спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень ст. 1218 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, наданих у п. 7 ППВСУ від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування». У своїй Постанові від 10 жовтня 2018 року у справі №520/17520/14-ц Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 373 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України самочинно збудованим вважається об`єкт нерухомості, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного документа чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. У листі ВССУ від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено: «Рішення суду про визнання права власності на самочинно зведені будівлі та споруди за спадкоємцями має ґрунтуватись на оцінюванні наявних у матеріалах справи документів та інших доказів на підтвердження обставин, за наявності яких можливе задоволення таких вимог, зокрема: рішення компетентного органу про надання земельної ділянки для забудови; ступінь готовності самочинного будівництва; чи порушуються цим будівництвом права та законні інтереси інших осіб; в якому році було зведено самочинні будівлі; відповідність самочинно зведеної будівлі архітектурним, будівельним, санітарним, протипожежним правилам та нормам; наявність акта приймання (прийомки) в експлуатацію або сертифікату відповідності; якщо нерухомість збудована в сільській місцевості, то потрібно встановити чи зареєстрована вона у погосподарській книзі сільської ради». Згідно з пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7, якщо будівництво здійснювалось згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини. Отже, якщо об`єкт будівництва не був завершений спадкодавцем чи не був прийнятий в експлуатацію, або право власності не було за ним зареєстроване, то до складу спадщини входять усі належні спадкодавцеві як забудовнику права та обов`язки, а саме: - право власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані спадкодавцем у процесі цього будівництва; - право завершити будівництво (як правонаступник спадкодавця замінений у порядку спадкування забудовник); - право передати від свого імені для прийняття в експлуатацію завершений будівництвом об`єкт; - право одержати на своє ім`я свідоцтво про право власності та зареєструвати право власності. Із цього приводу Верховний Суд у вказаній постанові зазначив: якщо будівництво велося згідно із законом, то в разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини. Таким чином, право власності на об`єкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім`я спадкодавця або спадкоємця, та актів введення будівлі в експлуатацію, якщо їх наявність необхідна відповідно до вимог законодавства, чинного на час завершення будівництва. Відповідно до ст. 76, ч. 1 ст. 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачі фактично просять визнати за ними право власності в порядку спадкування за законом на новостворені об`єкти нерухомого майна, збудовані без дозвільних документів. Зважаючи на викладене, суд вважає, що в розрізі даного спору, позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом, в частині визнання за кожним з позивачів права власності на 1/40 частини домоволодіння з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] , до складу якого входить: житловий будинок «А-1», загальною площею 159,3 кв.м., житловою 95,4 кв.м, літня кухня «Б», загальною площею 23,7 кв.м., сарай «В», загальною площею 17,2 кв.м., сарай «Г», загальною площею 22,2 кв.м., сарай «Д», загальною площею 8,5 кв.м., вбиральня «И», загальною площею 1,4 кв.м., вбиральня «П», загальною площею 1,5 кв.м., погріб «Н», загальною площею 6,0 кв.м., водоколонки І-ІІ, огорожа №1-4, замощення ІV в повній мірі доведені належними та допустимими доказами, внаслідок чого позов в цій частині підлягає задоволенню. Разом з цим, враховуючи відсутність у матеріалах справи зазначених вище документів, зокрема, документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, акту введення самочинних споруд в експлуатацію, декларації про готовність об`єкта до експлуатації, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині та в обсязі заявленому позивачами. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved