Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ « Краснолиманське», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ГУ ПФУ в Донецькій області про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що перебував у трудових відносинах з відповідачем по справі ТОВ « Краснолиманське» з 22.07.2019 р. по 15.02.2023 р. Наказом № 56 к від 15.02.2023 р. його було звільнено з ТОВ « Краснолиманське» за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. Під час виконання трудових обов`язків він отримав професійне захворювання: - хронічний бронхіт 11 ст., ст. загострення, дифузний пневмосклероз ЛН 1-11 ст.., пневмоконіоз, гіпертонічна хвороба 11 ст., 2 ст. мінімальна ексцентрична гіпертрофія ЛШ. СН-. Ризик 2; -хронічна поперекова-крижова радикулопатія L5, S1 в стадії загострення, з вираженим стійким больовим, вираженим м`язово-тонічним, вираженим правостороннім корінцевим синдромами, вираженими статико-динамічними порушеннями функції хребта, рецидивучий перебіг; -хронічна двобічна сессорно-невральна приглухуватість з легким ступнем зниження слуху 11 ступеня. Згідно висновку МСЕК серії 12ААА № 0990026 від 29.06.2023 р. йому первинно встановлено 3 групу інвалідності і 65% втрати професійної працездатності через професійне захворювання з 16.06.2023 р. безстроково у сукупності 30% хронічна радікулопатія, 25% - хронічний бронхіт і 10% - приглухуватість і потреба у постійному медикаментозному та санаторно-курортному лікуванні. Позивач вважає, що внаслідок професійного захворювання йому спричинена моральна шкода, яку він оцінює в 250000 грн. та яку просить стягнути на свою користь, а також понесені судові витрати за надання правової допомогу у розмірі 10000 грн. Представник відповідача ТОВ « Краснолиманське» надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивач працював у відповідача з 22.07.2019 р. по 15.02.2023 р. 3 роки 7 місяців, загальний його стає становить 27 років 10 місяців 25 днів, стаж за професією 21 рік 2 місяця 15 днів. Вважає, що позивач не міг за такий короткий проміжок роботи на підприємстві відповідача отримати професійне захворювання. Позивач проходив медичні огляди, висновки лікарів не оскаржував. Зазначив, що своїми діями позивач навмисно спряв розвиненню професійного захворювання та збільшенню шкоди для свого здоров`я, але не на підприємстві відповідача, тому відсутні жодні правові підстави для задоволення позову. В матеріалах справи відсутні буд-які докази на підтвердження факту порушення відповідачем нормативно-правових актів з охорони праці. Позивачем не надано обґрунтованого розрахунку сум, які він просить стягнути, тому його позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 250000 грн. не можна вважати виваженими та справедливими. Витрати на правову допомогу у розмірі 10000 грн., які просить стягнути позивач з відповідача, вважає завищеними та необґрунтованими .Просив відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди та судових витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги. . ( а. с. 49-54). Представник позивача адвокат Смаль О.П. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача ТОВ « Краснолиманське» в судове засідання не з`явився, просив справу слухати без участі представника ( а. с. 69-90). Представник третьої особи ГУ ПФУ в Донецькій області в судове засідання не з`явився, про день і час слухання справи повідомлений належним чином. ( а. с. 71). Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач по справі перебував у трудових відносинах з відповідачем ТОВ « Краснолиманське» з 22.07.2019 р. по 15.02.2023 р. ( а.с. 9-10). Наказом № 56 к від 15.02.2023 р. позивача було звільнено з ТОВ « Краснолиманське» за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. ( а.с. 10). Згідно акту розслідування професійного захворювання від 26.05.2023 р. [PERSON] встановлено діагноз: -хронічна радикулопатія L5, S1 в стадії загострення, з вираженим стійким больовим, вираженим м`язово-тонічним, вираженим правостороннім корінцевим синдромами ( М 54.1) ; -хронічна двобічна сессорно-невральна приглухуватість з легким ступнем зниження слуху 11 ступеня; -пневмоконіоз, ускладнений хронічним бронхітом 11 ст., в фазі загострення, ЛН-11 ст. ( а.с. 41). Згідно п. 17 Акту професійне захворювання виникло у зв`язку з тривалим періодом роботи в шкідливих умовах на підприємствах вугільної промисловості , а саме ШУ № 2 тресту «Красноармійськшахтобуд» Держвуглепрому України: електрослюсар підземний з 02.02.1993 р. ао 17.06.1993 р.; Шахта «Краснолиманська» ( ДП «ВК «Краснолиманська»): електрослюсар підземний з 14.01.1995 р. по 22.05.2000 ; машиніст підземних установок з 23.05.2000 по 28.05.2002 р.; електрослюсар підземний з 06.11.2006 р. по 03.12.2010 р.; ПрАТ « ШУ «Покровське»: з 07.02.2011 р. по 30.01.2017 р. та з 09.08.2017 р. по 11.06.2019 р.; ТОВ «Краснолиманське» з 22.07.2019 р. по 15.02.2023 р. ( а. с. 42). Даний випадок професійного захворювання взято до обліку ТОВ « Краснолиманське» на підставі п. 101 Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних і аварій на виробництві», затвердженого Постановою КМУ № 337 від 17.04.2019 р. як останнім підприємством вугільної промисловості, де [PERSON] працював за професією під час роботи за якою на постійній основі були умови для розвитку даного хронічного професійного захворювання. ( п. 18 Акту). В п. 18 акту зазначено причину виникнення професійного захворювання: пил переважно фіброгенної дії, викопне вугілля з вмістом вільного діоксиду кремнію 5% ( 4,8%); фактична концентрація в повітрі робочої зони на робочому місці електрослюсаря підземного склала 59,4 мг/м3, при гранично допустимій концентрації 10 мг/м3 ; -шум, еквівалентний рівень на робочому місці гірника очисного забою складав 83 дБА, при гранично-допустимому рівні 80 дБА; -важкість праці: фізичне навантаження ( за участю м`язів нижніх кінцівок та тулуба)- фактична величина 89,6 Вт, при нормативному значенні 90 Вт, фізичне динамічне навантаження ( за участю м`язів рук та плечового поясу)- фактична величина 86,7 Вт, при нормативному значенні 45 Вт; -робоча поза: перебування у вимушеній позі 30% часу зміни при нормативному значенні 25%: г. ( а. с. 42). Згідно висновку МСЕК серії 12ААА № 0990026 від 29.06.2023 р. йому первинно встановлено 3 групу інвалідності і 65% втрати професійної працездатності через професійне захворювання з 16.06.2023 р. безстроково у сукупності 30% хронічна радікулопатія, 25% - хронічний бронхіт і 10% - приглухуватість і потреба у постійному медикаментозному та санаторно-курортному лікуванні. ( а. с. 32). Згідно з нормами\~Конституції України\~людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України). Статтею 46 Конституції України\~закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом. Згідно із\~статтею 4 Закону України «Про охорону праці»\~державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Відповідно до частин 1, 3\~статті 13 Закону України «Про охорону праці»\~роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Так, відповідно до частин 1-4\~статті 153 КЗпП України\~на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Відповідно до вимог\~статті 173 КЗпП України\~шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст.. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Відповідно до частини 1 статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Відповідно до п. 13\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~роз`яснено, що відповідно до\~статті 237-1 КЗпП України\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема: виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Право на компенсацію за моральну шкоду, виникає у особи з дня встановлення йому стійкої втрати працездатності вперше висновком медико-соціальної експертної комісії. Дана правова позиція знайшла своє відображення в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року по справі № 6-3149цс15. Трудове законодавство не містить положень про звільнення підприємств з небезпечними й тяжкими умовами праці від відшкодування моральної шкоди, завданої\~\~їх працівникам такими умовами. Відповідно до ст.. 14 Закону України " Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" ( далі - Закону) до професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов`язаних з роботою. Втрата потерпілим професійної працездатності завжди пов`язана з неможливістю виконувати роботу за своєю професією ( фахом), про що зазначається у висновку медичного органу, який видається потерпілому відповідно до вимог ч. 3 ст. 34 Закону. Вищезазначені вимоги законодавства, а також роз`яснення Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року із змінами від 25.05.2001 року " Про судову практику по справам про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди" пов`язують факт заподіяння моральної шкоди не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. В даному випадку ушкодження здоров`я та професійне захворювання пов`язане з виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, тому відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди покладається на роботодавця (підприємство). Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 15 червня 2020 року у справі № 212/3137/17-ц зазначив, що невиконання роботодавцем обов`язку по забезпеченню безпечних і здорових умов праці, яке мало наслідком виникнення у позивача професійного захворювання, втрати працездатності й встановлення інвалідності, є підставою для відшкодування роботодавцем (його правонаступником) заподіяної працівнику моральної шкоди. Суд при цьому зазначає, що добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2\~ст. 153 КЗпП України\~та\~ст. 13 Закону України «Про охорону праці»\~й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку. Суд вважає , що факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень\~ст. 3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки не має і не може бути точного мірила майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Надані позивачем докази повною мірою вказують, що ушкодження здоров`я відбулося при виконанні ним трудових обов`язків, що у свою чергу призвело як до фізичних, так і до моральних страждань. Втрата працездатності призвела до обмеження його можливості вести активний спосіб життя, вільно спілкуватися, внаслідок чого останній змушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує ступінь, характер, обсяг, інтенсивність і тривалість психічних страждань, той факт, що професійна працездатність у зв"язку з професійним захворюванням втрачена на 65% ( 30%- хронічна радикулопатія; 25%- хронічний бронхіт; 10%-приглухуватість) та позивача визнано інвалідом 3 групи, що не виключає погіршення стану його здоров`я в майбутньому. Твердження представника відповідача про те, що профзахворювання не могло виникнути на підприємстві відповідача, суд не приймає до уваги, оскільки такі доводи не підтверджені певними доказами, зокрема висновком відповідної експертизи щодо встановлення моменту виникнення професійного захворювання. Дійсно, повідомлення про хронічне захворювання надійшло вже після звільнення з підприємства відповідача як останнього місця роботи ( а. с. 17), однак зазначена обставина не спростовує факт виникнення професійного захворювання у позивача, на ТОВ « Краснолиманське», на якому, як і на інших підприємствах вугільної промисловості застосовується праця в умовах шкідливих факторів виробничого середовища, що підтверджено відповідним актом розслідування причин профзахворювання. \~ \~ \~ \~ \~ \~ При\~ визначенні\~розміру відшкодування\~шкоди суд\~також приймає\~до уваги\~стаж роботи\~на підприємстві\~відповідача з\~ \~ 22.07.2019\~р.\~по 15.02.2023\~р.,\~ причини\~виникнення хронічного\~професійного захворювання\~у позивача,\~вказані в\~акті розслідування\~від 23.05.2023\~р.,\~а також\~ стан\~ його\~здоров`я\~,\~тяжкість вимушених\~змін у\~останнього життєвих\~стосунках,\~час та\~зусилля,\~необхідні для\~відновлення попереднього\~стану,\~а тому,\~виходячи\~ з\~принципів розумності\~та об`єктивності, \~вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 100000 грн. Щодо відрахування з присудженої позивачу до стягнення суми моральної шкоди податків та зборів, суд зазначив наступне. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано\~розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України). Відповідно до пп. «А» п.164.2.14 ст.164 Податкового кодексу України\~(в редакції з 23 травня 2020 року) до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. При цьому, відповідно до підпункту\~168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в\~статті 167 ПК України. Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку (в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати) та відповідно підлягають оподаткуванню, однак крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. Аналогічні правові позиції були викладені Верховним Судом у постанові від 25 липня 2018 року по справі № 180/683/13-ц та у постанові від 21 червня 2022 року по справі № 599/645/21. Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткуванню, окрім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. У даному випадку це суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок професійного захворювання та трудового каліцтва, тобто заподіяння йому шкоди здоров`ю. Що стосується позовних вимог про стягнення судових витрат, то суд виходить з наступного. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Водночас суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат може не тільки за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката, а і за власної\~\~ініціативи,

Outcome: approved