Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-24 00:00:00

В жовтні 2023 року позивач [PERSON] звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] , в якому, уточнивши свої вимоги, просить: 1) розірвати Договір про визначення місця проживання дитини, порядок здійснення батьківських прав та утримання дитини, посвідчений 24.08.2023р.; 2) визначити місце проживання спільної дитини сторін - малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з ним як батьком дитини; 3) відібрати малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] від матері, без позбавлення її батьківських прав. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11 вересня 2020 року Подільським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] [INFO] у сторін народився син - [PERSON] . В подальшомуспільне життя поступово погіршувалося, що в кінцевому випадку призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин з липня 2023 року. Для врегулювання питання щодо проживання, виховання та утримання дитини, 24.08.2023р. між сторонами, як батьками, було укладено Договір про визначення місця проживання дитини, порядок здійснення батьківських прав та утримання дитини, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коберником А.М., зареєстровано в реєстрі за №1515, за умовами якого сторони прийшли згоди та визначили, що Дитина проживає разом із Матір`ю, окремо від Батька, однак перебуває на повному утриманні Батька, який забезпечує сина всім необхідним.Позивач вважає що відповідачка неналежним чином не виконує умови укладеного Договору про визначення місця проживання дитини, порядок здійснення батьківських прав та утримання дитини від 24.08.2023р. оскільки неодноразово виїжджала за кордон, не повідомивши позивача про те, що їх спільна дитина залишається в Україні, а також, без погодження із батьком дитини, лишала спільну дитину проживати не із батьком або іншим близьким родичом, а із прабабусею дитини, що суперечить приписам та умовам Договору від 24.08.2023р.Після укладення оспорюваного Договору позивач не зміг реалізувати своє право на спілкування із сином, не знайшов його за визначеним у Договорі місцем проживання разом із матір`ю ( [ADDRESS] ), куди неодноразово приїжджав особисто. За даною адресою ніхто не відкривав двері та не відповідав на дзвінки. Згодом виявилося, що дитина проживала із прабабусею в її будинку що знаходиться поряд. Дізнавшись про порушення Договору позивач усно та письмово звертався до відповідачки із проханням розірвати або переукласти Договір на нових умовах, але відповіді не отримав. Вважає, що для сина [PERSON] буде кращим проживання разом з позивачем, оскільки він має змогу і велике бажання забезпечити його гармонійний розвиток та гарне виховання, в той час коли матір не виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до сина та ті, що визначені Договором, ще й лишає дитину у небезпеці, залишаючи із літньою прабабкою, яка ігнорує повітряні тривоги та не в змозі самостійно виховувати свого правнука. Окрім того відповідачка фактично позбавила позивача будь-якого спілкування із сином. Просив суд розірвати Договір про визначення місця проживання дитини, порядок здійснення батьківських прав та утримання дитини від 24.08.2023р., визначити місце проживання дитини разом із батьком й відібрати дитину від матері. Ухвалою від 27.10.2023 р. вищевказана заява була залишена без руху з наданням заявнику строку для усунення недоліків, які були усунуті заявником у встановлений законом строк (суддя Головчак М. М.). Провадження у справі відкрито ухвалою від 02.11.2023р. в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (суддя Головчак М. М.). У листопаді 2023 року відповідачкою подано відзив на позовну заяву, в якому вона частково підтвердила більшість обставин, викладених у позовній заяві та фактично визнала позовні вимоги, із застереженнями. Зокрема, зазначила що умови спірного Договору були нею сприйняті неправильно; вона ніколи не поводилась з сином жорстко, не є хронічною алкоголічкою або наркоманкою, на обліку у відповідних медичних установах не перебуває, не примушувала дитини до жебракування й не засуджена. Вказала що спеціально не створювала перешкод у спілкуванні батька із сином, намагалася дистанціюватися від конфліктів із позивачем, а її поведінка та участь у вихованні сина є належною за тих умов, які на сьогоднішній день склалися у її особистому житті. В частині вимог про відібрання дитини просила не застосовувати щодо себе положення п. 2-5 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, в якості підстав для відібрання. 04.01.2024р. від позивача [PERSON] надійшло клопотання про долучення додаткових доказів, а саме Акту обстеження від 27.12.2023р., складеного Службою у справах дітей та сімї Голосіівської районної в місті Києві державної адміністрації, згідно якого проведено обстеження житлових умов позивача та підтверджено їх придатність для проживання малолітнього сина - [PERSON] . На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 23.01.2024 р., дана справа розподілена на суддю Ларіонову Н.М . Ухвалою суду від 29.01.2024р. справа була прийнята до провадження та призначене підготовче засідання. 06.03.2024р. від Служби у справах дітей та сім?ї при Подільській районній в місті Києві державній адміністрації надійшла заява, якою третя особа просить суд приєднати до матеріалів справи Висновок органу опіки та піклування від 17.01.2024р., згідно якого комісія вирішила за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] . Протокольною ухвалою від 11.04.2024р. закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити. Надав пояснення, аналогічні викладеним в його позові обставинам. Додатково зазначив, що за Договором про визначення місця проживання дитини, повністю утримує спільну із відповідачкою дитину, проте остання, всупереч умовам договору та своїм батьківським обов`язкам, фактично із дитиною не проживає, неодноразово в`їжджала за кордон, залишаючи сина із прабабусею і у небезпеці під час ракетних атак, належної уваги сину не приділяє та не займається його вихованням. Також вказав шлюб між сторонами розірвано згідно рішення Подільського районного суду м. Києва від 20.03.2024р. у справі №758/219/24, яке набрало законної сили. Додав, що вказаний позов не зумовлений ухиленням від мобілізації, оскільки він обмежено придатний до служби, має всі можливості забезпечити належний догляд та утримання дитини молодшого дошкільного віку. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, надала клопотання про розгляд справи у її відсутність, підтримала свою позицію, викладену у відзиві. Третя особа - Служби у справах дітей та сім?ї при Подільській районній в місті Києві державній адміністрації свого представника не направила у судове засідання, подала заяву про розгляд справи за відсутності представника. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 11.09.2020р., який рішенням Подільського районного суду м. Києва від 20.03.2024р., що набрало законної сили, розірвано (справа № 758/219/24). Сторони по справі є батьками малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , від 10 серпня 2021 року. Судом встановлено, що сторони по справі мешкають окремо з липня 2023 р., дитина проживає з матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , на підставі Договору про визначення місця проживання дитини, порядок здійснення батьківських прав та утримання дитини від 24.08.2023р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коберником А.М., за №1515. Дитина проживає окремо від батька, однак перебуває на повному його утриманні. 24.08.2023р. сторони уклали Договір про визначення місця проживання дитини від 24.08.2023р., який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коберником А.М. за реєстром № 1515. Як вбачається з вищевказаного договору, Зокрема, пунктом 2.11 Договору передбачено, що виключно близькі родичі батьків, а саме бабусі та дідусі дитини мають право безперешкодно спілкуватися з дитиною. При цьому, пункт 2.12 Договору зазначає, що батько та мати не чинитимуть перешкод у спілкуванні дитини з дідом, бабою, з іншими членами сім`ї та родичами. В пункті 2.13 Договору вказано, що батько не заперечує проти того, щоб вдень Дитина залишалась разом із своїми дідом та бабою. Водночас, залишення дитини із іншими родичами більше ніж на 12 годин, без письмової згоди обох Батьків, буде розцінюватися як залишення Дитини у небезпеці та є грубим порушенням умов даного Договору. Згідно п. 2.14 Договору, Батьки зобов`язуються щоденно інформувати один одного про місце знаходження Дитини, час, коли вона повертається додому, а також забезпечувати можливість спілкування з дитиною по телефону (мобільний зв`язок, відеозвязок через месенджери, тощо). В той же час, за п. 2.15, відсутність інформації у одного із Батьків щодо місцезнаходження Дитини у строк понад два дні є підставою для розірвання даного Договору із усіма наслідками, передбаченими приписами чинного законодавства, в тому числі відібрання Дитини. Позивач стверджує, що після укладення вищевказаного Договору йому стало відомо, що відповідачка, разом із іншим чоловіком, з яким у неї склалися відносини, перетнула державний кордон України. Вказана інформація була отримана від родичів, знайомих сім`ї та безпосередньої із соціальних мереж самої відповідачки, де наприкінці серпня - напочатку вересня 2023р. вона розмістила свої фотознімки із визначенням геолокації на території Республіки Італії. Виїхавши за кордон, відповідачка не повідомила позивача про те, що їх спільна дитина залишається в Україні. Окрім того, відповідачка лишила дитину сторін проживати не із батьком або іншим близьким родичом, а із своєю бабусею, яка є прабабусею для дитини, що суперечить приписам та умовам Договору від 24.08.2023р. При цьому відповідач зробила це без погодження із батьком дитини - позивачем по справі. Позивач стверджує що наразі він позбавлений можливості зустрічей з сином, спілкування з ним, прийняття участі у розвитку та вихованні дитини, що прямо суперечить умовам договору про визначення місця проживання дитини. Окрім того, матір дитини не відповідала на регулярні дзвінки позивача на її телефон та месенджери. Позивач не міг спілкуватися із сином за визначеним місцем його проживання разом із матір`ю ( [ADDRESS] ), куди неодноразово приїжджав особисто, оскільки за цією адресою ніхто не відкривав. Виявилося, що дитина не перебувала за вказаною адресою, а жила із прабабусею [PERSON] в її будинку що знаходиться поряд, але на іншій вулиці. Відтак прабабуся фактично, лишається з дитиною у період відсутності матері. Більше того, у період коли відповідачки не було в Україні, а спільна дитина сторін лишалася із прабабусею в Києві, територія міста Києва була піддана ракетній атаці з боку ворожих та злочинних військ російської федерації. На думку позивача дана поведінка відповідачки, яка лишила спільну дитину на літню жінку (яка старше 70 років), була очевидним проявом безпечності з боку матері по відношенню до сина. Вона не взяла дитину із собою за кордон, а ще й на значний час залишила її на неблизьких родичів, позбавивши батька інформації про дитину та можливості самостійно попіклуватися над безпекою сина. Вказані вище обставини свідчать про невиконання матір`ю свого обов`язку щодо забезпечення життєдіяльності та безпеки дитини, а також про суттєве порушення норм укладеного між сторонами Договору від 24.08.2023р., тобто про ухилення від належного виховання своєї дитини, що є неналежною поведінкою самої матері по відношенню до дитини. Позивач вважає такі дії відповідачки підставою для розірвання Договору про визначення місця проживання дитини, порядок здійснення батьківських прав та утримання дитини від 24.08.2023р., а також для відібрання дитини, оскільки матір неналежним чином опікується над його вихованням та залишає дитину у небезпеці. З приводу розірвання Договору про визначення місця проживання дитини від 24.08.2023р. позивач письмово направляв на адресу відповідачки лист, попередивши про намір переглянути відносини щодо виховання та місця проживання сина, маючи намір визначити таке місце проживання разом із ним. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. На спростування доказів позивача відповідачкою не надано жодного доказу. Зазначені вище факти та обставини у сукупності підтверджують факти ухилення відповідачки від виконання нею своїх обов`язків за Договором від 24.08.2023р. Відтак, враховуючи пряме порушення приписів пунктів 2.13, 2.15 укладеного між сторонами Договору від 24.08.2023р., має місце порушення істотних умов договору однією із сторін, а тому спірний Договір слід розірвати. Отже, позовні вимоги в частині розірвання договору підлягають до задоволення. Вирішуючи позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини суд виходить з такого. Відповідно до акту обстеження умов проживання від 27.12.2023 р. за адресою: [ADDRESS] , умови проживання добрі, у квартирі чисто та охайно, зроблений сучасний ремонт, наявна побутова техніка та меблі, створені умови для ведення домашнього господарства. Для малолітнього [PERSON] наявне окреме спальне місце, комод для дитячих речей, є місце для відпочинку та розваг - умови для проживання та виховання створені належним чином. Окрім цього, з матеріалів справи вбачається, що дана квартира, загальною площею (кв.м): 78.8, житлова площа (кв.м): 36.2, належить позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі- продажу від 16.04.2019р., Також позивач просив врахувати, що у позивачки не має постійного місця роботи та вона не отримує стабільного доходу. В той час, він має постійний дохід та працює в Адвокатському обєднанні «Лекс - Груп» на посаді керуючого партнеру. Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.4, 5 ст.19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи, окрім того положення ч. 1 ст. 161 СК, вказують на необхідність з`ясування особистої прихильності дитини до кожного з батьків. Згідно висновку Висновку органу опіки та піклування від 17.01.2024р., комісія вирішила за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] . В принципі № 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, записано: « Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення». В частині 2 статті 3 Конвенції про права дитини, що діє з 27 вересня 1991 року вказано: «Держави - учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її згоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи ». Статтями 8, 11, 12 Закону України « Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, № 2402 визначено: « Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки та особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного із них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Вихованням в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її. здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці». Ухвалюючи рішення в справі « М. С. проти України » від 11 липня 2017 року ( заява № 2091/13 ), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд по правам людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по - перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, психологічний стан тощо. Найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17). Зібрані докази свідчать про те, що відповідачка [PERSON] , як мати дитини, не приділяє сину достатньо уваги, бере суто формальну участь у духовному та фізичному вихованні та розвитку дитини, систематично порушує умови укладеного між сторонами Договору визначення місця проживання дитини, порядок здійснення батьківських прав та утримання дитини від 24.08.2023р. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 - ХІІ визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Також при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Необхідно враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 - ХІІ, та положення національного законодавства. Декларація, прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини. У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов`язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов`язкове. Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов`язання для країн - учасниць. Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько ( - ки ) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Враховуючи, що на даний час дитина фактично проживає не з відповідачкою, а із її бабусею, за віком є дитиною молодшого дошкільного віку, в силу віку (2 роки 10 місяців) має потребу у догляді саме батьків, а не інших родичів, Орган опіки та піклування Подільської районного в місті Києві державної адміністрації надав суду висновок про доцільність проживання [PERSON] з батьком [PERSON] , суд вважає за доцільне визначити місце проживання дитини - [PERSON] з батьком. Складений органом опіки та піклування є обґрунтованим та відповідає інтересам дитини. При цьому, визначаючи місце проживання дитини з батьком, суд вважає за необхідне визначити період, на який суд визначає таке проживання, оскільки суд бере до уваги, що відповідно до ст.29 ЦК України дитина, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання з тим із батьків, які проживають окремо. А відтак, в цій частині позов підлягає до задоволення. Натомість суд вважає недоведеними твердження позивача про залишення матір`ю дитини у небезпеці, в тому числі про те що відповідачка та прабабуся дитини ігнорують повітряні тривоги в м. Києві й не переміщують дитину у безпечне місце (підвал або укриття), та не знаходить будь-яких інших підстав для відібрання дитини від матері. Окрім того, суд враховує що у даній справі відсутні будь-які докази того, що відповідачка жорстко поводиться із дитиною, зловживає алкоголем або споживає наркотики. Більше того, наразі вона все ще перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3 років. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки вимоги щодо розірвання Договору визначення місця проживання дитини, порядок здійснення батьківських прав та утримання дитини від 24.08.2023р., а також вимоги про визначення місця проживання дитини разом із батьком є обґрунтованими, заснованими на законі та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. В той же час, суд не знаходить підстав для відібрання дитини у матері, а тому дійшов до висновку що у задоволенні відповідної вимоги слід відмовити. На підставі вищевикладеного, Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Конвенцією про права дитини, ст.ст. 19,161 Сімейного Кодексу України,

Outcome: partial