Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-24 00:00:00

\~ \~ \~ \~Представник позивачки адвокат Чернишова О.Ю. звернулася до Київського районного суду м. Харкова, в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно набуті кошти в розмірі 6187,22 грн., проценти за користування чужими коштами у розмірі 353,43 грн. та індекс інфляції за час прострочення виконання зобов`язання у розмірі 1880,92 грн., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн. та судовий збір в сумі 1211,20 грн. На обгрунтування позову вказано, що такі гроші відповідач набув внаслідок стягнення з позивачки коштів приватним виконавцем Амельченком В.П. у виконавчому провадженні № 68399373, яке проводилося за виконавчим написом нотаріуса. Рішенням Київського районного суду м. Полтави №642/820/22 від 28.09.2023 року виконавчий напис було визнано таким, що не підлягає виконанню. Отже, гроші, стягнуті на його підставі є безпідставно набутими позивачем. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 18 січня 2024 року даний позов передано за підсудністю до Ленінського районного суду м. Харкова. 22 лютого 2024 року справа надійшла до Ленінського районного суду м. Харкова. Ухвалою суду від 29 лютого 2024 р. відкрито провадження у справі та її розгляд призначено у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач відзиву на позов, заперечень або клопотань до суду не надав. Копія ухвали про відкриття провадження у справі та позов з додатками надсилалася за місцем його реєстрації. Позовна заява з додатками та копія ухвали про відкриття провадження у справі відповідачем отримано 07.05.2024р., згідно до зворотного повідомлення про вручення поштового відправлення. Представником позивача надано заяву, де вказано, що він не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Таким чином, враховуючи згоду представника позивача, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У відповідності до ч. 8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Приватним виконавцем ВОХО Амельченком В.П. було відкрито 27.01.2022 виконавче провадження ВП №68399373 з виконання виконавчого напису № 106 вчиненого 13.01.2022 приватним нотаріусом КМНО Золотих О.О. про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансово-Правова Група Лекс» заборгованості 24267,27 грн, а також у той же день винесено постанову про накладення арешту на кошти боржника у межах суми звернення (а.с. 13-15) Згідно до квитанцій АТ КБ «Приватбанк», з [PERSON] було стягнуто на підставі виконавчого документу «106 13.01.2022 220204PBNK» 14.02.2022 4713,00 грн та 07.02.2022 1474,22 грн. Отримавуем вказано « [PERSON] приватний» (а.с. 27) Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 28 вересня 2023 №642/820/22 було задоволено позов [PERSON] до ТОВ «Фінансово-правова група Лекс» та визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №106 вчиненого 13.01.2022 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансово-Правова Група Лекс» заборгованості за кредитним договором. Дане рішення набрало законної сили. (а.с. 30-33). Постановою приватного виконавця Амельченка В.П. від 17.11.2023 було закінчено виконавче провадження ВП №68399373 на підставі п.5 частини 1 ст. 39 та ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження». (а.с. 38). [PERSON] та адвокат Чернишова О.Ю. уклали 22.12.2023 договір про надання правничої допомоги, до якого складено акт виконаних робіт від 10.01.2024, згідно до якого адвокат надав клієнту правові послуги в цілому на суму 5000 грн., з яких 500 грн вивчення матеріалів та проведення правового аналізу для складання позовної заяви, 500 грн консультація, опрацювання правової бази, що регулює правовідносини, формування правової позиції по веденню справи, формування переліку необхідних доказів для позовної заяви, 4000 грн складання позовної заяви. (а.с. 39-41) Главою 83 ЦК України визначаються загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Предметом регулювання цього інституту є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Отже, кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Згідно з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 02.03.2016 у справі №6-2491цс15, положення статті 1212 ЦК України, відповідно до якого особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала, застосовується також і до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2018 у справі №910/9072/17 висловила позицію, що, згідно з п.3 ч.3 ст.1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак, необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом (Касаційним господарським судом) в постановах від 02.08.2018 року у справі №910/15363/17 року, від 10.08.2018 у справі №910/22442/16. Враховуючи те, що правова підстава для стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансово-правова група Лекс» заборгованості відпала у зв`язку з визнанням виконавчого напису № 106 від 13.01.2022 таким, що не підлягає виконанню, суд дійшов висновку, що стягнення з [PERSON] коштів на користь ТОВ «Фінансово-правова група Лекс» було безпідставним. Рішення суду від 28.09.2023 набрало законної сили 31.10.2023. Разом з цим, судом встановлено, що з позивачки у виконавчому провадженні № 68399373, яке велося приватним виконавцем Амельченком В.П. здійснено два відрахування: 07.02.2022 на суму 1474,22 грн та 14.02.2022 на суму 4713,00 грн, що разом становить 6187,22 грн, тобто з позивачки на користь стягувача було стягнуто грошові кошти в розмірі 6187,22 грн, які підлягають поверненню позивачці. Щодо стягнення з відповідача на користь позивач 3% річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України, суд дійшов наступного висновку. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати і три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постанові від 10.04.2018 у справі №910/10156/17, викладала висновки щодо питання застосування положень статті 625 Цивільного кодексу України в разі порушення позадоговірного зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 цього Кодексу. Так, Велика Палата Верховного Суду з урахуванням положень статті 536 та частини 2 статті 1214 Цивільного кодексу України зазначила, що термін "користування чужими коштами" може використовуватися у двох значеннях: перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Погодившись із висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 01.06.2016 у справі №910/22034/15, що стаття 625 Цивільного кодексу України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що в разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3% річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України. У постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відступлення, зокрема, від висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 02.03.2016 у справі №6-2491цс15, що частина 5 статті 11 Цивільного кодексу України не дає підстав для застосування положень статті 625 цього Кодексу в разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. У іншій постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) Велика Палата Верховного Суду, застосовуючи положення статті 1212 та частини другої статті 625 ЦК України погодилася з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 (провадження № 3-295гс16), про те, що стаття 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань та зазначила, що у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Вказані висновки також узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у справі № 760/6938/16-ц (провадження № 61-14859св20) від 05 квітня 2021 року. Таким чином, дія статті 625 ЦК України поширюється на усі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України, та, з урахуванням цього, наявність правових підстав для стягнення із відповідача на користь позивача трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. З огляду на вказане позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості з урахування 3% річних та інфляційних втрат є обґрунтованими. Представник позивача наводить розрахунок 3% річних та інфляційних втрат у позовній заяві на аркушах справи 5 та 6. Згідно розрахунку представника позивача, 3% річних на суму 6187,22 грн з періодом розрахунку з 14.02.2022 по 10.01.2024 складають 353,43 грн. Інфляційні втрати з боргу 6187,22 грн за період з 14.02.2022 по 10.01.2024 становлять 1880,92 грн. Разом з цим, перевіривши розрахунок представника позивача, суд дійшов до висновку про те, що 3 % річних та інфляційні втрати повинні вираховуватись за період з дати набранням рішенням суду 642/820/22 від 28.09.2023 законної сили, тобто з 31.10.2023 та по 10.01.2024, як просить в позовній заяві позивач. З огляду на вказане з відповідача на користь позивача підлягає до стягненню 3 % річних з суми боргу 6187,22 грн за період 31.10.2023 по 10.01.2024 в розмірі 36,60 грн та інфляційні втрати за період 31.10.2023 по 10.01.2024 в розмірі 74,46 грн. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог на загальну суму 6\~298,28 грн, яка складається з 6\~187,22 грн суми боргу,\~74,46 грн інфляційне збільшення та 36,60 грн 3% річних. \~ \~ \~ \~У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. \~ \~ \~ \~При зверненні до суду позивачкою було сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн. Згідно до\~положень ч.\~1\~ст.141\~ЦПК України\~з відповідача\~підлягає стягненню\~судовий збір\~пропорційно до\~розміру задоволених\~вимог.\~6\~298,28\~грн задоволених вимог складає 74,79 % від 8421,57 грн. задоволених вимог. Тому, стягненню підлягає 74,79 % сплаченого судового збору, тобто 905,86 грн. Згідно з ч.\~8 ст.\~141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Що стосується витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1)їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц. Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19). Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката,

Outcome: partial