Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-19 00:00:00

11.03.2024 позивач [PERSON] , через свого представника, звернулася до суду з позовом до відповідача Турбівської селищної ради Вінницького району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно. Позивач обґрунтовує свій позов наступними обставинами. [INFO] померла мати позивачки [PERSON] . За життя померла залишила заповіт складений 05.09.2016 та посвідчений приватним нотаріусом Зі змісту даного заповіту слідує, що належну частку житлового будинку з господарськими будівлями, який розташований в [ADDRESS] , заповіла [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , а все інше майно, - заповіла позивачу. Відповідно за заявою позивача приватним нотаріусом Врублевською Ю.В. відкрито спадкову справу №66/2017 після смерті [PERSON] . Однак, нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, розташованого в [ADDRESS] , що належала померлій [INFO] [PERSON] . Як вбачається із змісту постанови про відмову, згідно довідки, виданої Турбівською селищною радою Липовецького району Вінницької області від 19.04.2017 за №10, на день смерті спадкодавця був зареєстрований та проживав син спадкодавця [PERSON] , та в ситуаціі яка склалася, необхідно збирати докази по справі всановлювати факт прийняття та неприйняття спадщини [PERSON] та [PERSON] , та оцінювати докази, що не входить до компетенції органів нотаріату. Викладені обставини слугували підставою для звернення до суду. Ухвалою суду від 14.03.2024 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд у порядку загального позовного провадження з викликом сторін, а відповідачу визначено строк для подання відзиву. Також, за клопотанням представника позивача було витребувано матеріали спадкової справи №66/2017 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] . Відповідачем у визначений судом строк відзиву на позов не подано, однак у своїй заяві представник просила суд про розгляд справи за її відсутності, а при вирішенні позовної вимоги покладалась на розсуд суду. Сторонами не врегульовано спір до судового розгляду. Ухвалою суду від 11.04.2024 закрито підготовче провадження в справі та призначено її до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач та його представник не з`явились, однак остання у своїй заяві просила суд про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала та просила його задовольнити. Суд зауважує, що неявка в судове засідання будь-якого учасника справи, за умови повідомлення його належним чином про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому суд проводить розгляд справи у даному судовому засіданні, на підставі наявних у справі доказів, за відсутності сторін, при цьому не здійснюючи фіксацію судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши усі зібрані у справі докази в цілому, встановив, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим виконавчим комітетом Турбівської селищної ради Липовецького району Вінницької області від 11.11.2016 (а.с.8 на звороті). Померла для позивача є матір`ю, що підтверджується відповідним записом у свідоцтві про народження позивача (а.с. 9). Позивач змінила прізвище з " [PERSON] " на " [PERSON] " у зв`язку з реєстрацією шлюбу, а в подальшому на " [PERSON] " у зв`язку з реєстрацією другого шлюбу (а.с. 9 на звороті, 10). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. Як слідує з матеріалів цивільної справи, 05.09.2016 за життя померла [PERSON] залишила заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу Врублевською Ю.В., зі змісту якого слідує, що належну частку житлового будинку з господарськими будівлями, який розташований в [ADDRESS] , заповіла [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , а все інше майно, - заповіла позивачу. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.09.2016 (а.с. 75) на ім`я позивача та [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом по 1/2 частці житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, розташованого в [ADDRESS] , що належав спадкодавцю [PERSON] (чоловік [PERSON] , батько пизивачки, який помер [INFO] ) на підставі свідоцтва № [NUMBER] про право власності на житловий будинок, виданого 09.10.1981 виконкомом Турбівської селищної ради Липовецького району Вінницької області, на підставі рішення виконкому Турбівської селищної ради від 10.09.1981 №38, право власності зареєстровано в КП "Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації" від 13.10.1981 в реєстрову книгу №5, за реєстровим №866. В подальшому, 12.02.2024 позивач подала заяву до приватного нотаріуса, в якій просила видати свідоцтво про право на спадщину за законом на вищевказане спадкове майно (а.с.96). Утім, нотаріус відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом мотивуючи тим, що згідно довідки, виданої Турбівською селищною радою Липовецького району Вінницької області від 19.04.2017 за №10, на день смерті спадкодавця був зареєстрований та проживав син спадкодавця [PERSON] , та в ситуаціі яка склалася, необхідно збирати докази по справі всановлювати факт прийняття та неприйняття спадщини [PERSON] та [PERSON] , та оцінювати докази, що не входить до компетенції органів нотаріату, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12.02.2024 за №23/02-14 (а.с. 15, 99). Відповідно до довідки Турбівської селищної ради Вінницького району Вінницької області (а.с. 16 - на звороті) склад сім`ї [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] був наступний: чоловік - [PERSON] помер [INFO] ; син - [PERSON] , 1961 р.н., дочка - [PERSON] , 1962 р.н., син - [PERSON] , 1973 р.н. Згідно з Акту обстеження матеріально-побутових умов життя [PERSON] , 1962 р.н. (а.с. 16) вбачається, що за адресою: [ADDRESS] проживає позивачка [PERSON] [INFO] померла мати [PERSON] - [PERSON] , [INFO] . На час смерті із померлою проживали: донька - [PERSON] , внук - [PERSON] та внучка - [PERSON] . Окрім цих осіб зареєстроване місце проживання мав і син [PERSON] , 1973 р.н., однак зі слів рідних та сусідів, останній більше 25 років проживає на території російської федерації. Сім`я [PERSON] здійснювала поховання померлої на території смт Турбів Вінницької області. У висновку комісії зазначено, що син померлої [PERSON] , 1942 р.н., а саме - [PERSON] , на час смерті, [INFO] померлої, був зареєстрований однак не проживав за адресою: [ADDRESS] . Також, відповідно до довідки виданої Турбівською селищною радою від 19.04.2017 за №1110 (а.с. 33), на день смерті [PERSON] був зареєстрований та проживав син спадкодавця - [PERSON] , 1973 року народження та який, зі слів спадкоємця, разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини не проживав, а постійно проживає за кордоном України, в російській федерації. Син спадкодавця - [PERSON] також постійно проживає в росії. З матеріалів спадкової справи №66/2017 заведеної до майна померлої [INFO] [PERSON] слідує, що донька померлої [PERSON] спадщину за законоом на 1/2 частку житлового будинку прийняла, а інші спадкоємці сини померлої - [PERSON] та [PERSON] до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини не звертались, крім того вони пропустили строк для подачі заяви про прийняття спадщини. Позовної заяви до суду про продовження строку для прийняття спадщини [PERSON] та [PERSON] не подано. Тому, позивач є єдиним спадкоємцем, яка заявила про прийняття спадщини та прийняла спадщину після смерті своєї матері [PERSON] . Інші спадкоємці відсутні, підтвердженням чого є відповідні витяги зі спадкового реєстру. Суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як зазначено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 Про судову практику у справах про спадкування у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ст. 1221 ЦК України). У частинах першій та другій статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Частиною першою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Подібні висновки щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19 (провадження № 61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19 (провадження № 61-3620св21). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). У встановлений частиною першою статті 1270 ЦК України шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини або відмову від її прийняття брати позивача не зверталися. Спадкову справу заведено 20.04.2017 на підставі заяви про прийняття спадщини позивачки [PERSON] , що підтверджується матеріалами спадкової справи, про витребування якої подано клопотання одночасно із позовом. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця За змістом пунктів 3.21 та 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. У даному випадку, брати позивача, а саме [PERSON] був зареєстрований за адресою місця проживання спадкодавиці [PERSON] , однак фактично не проживав, що підтверджується Актом обстеження матеріально-побутових умов. Оскільки, фактично більше 25 років проживав та проживає на території російської федерації. Таким чином, сама по собі реєстрація місця проживання не може вважатися саме місцем проживання та свідчити відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини, тому [PERSON] , як спадкоємець не прийняв своєчасно спадщину, що відкрилася після смерті матері [PERSON] , а отже, не набув права на спадкове майно. Такі висновки відповідають правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17-ц (провадження № 61-38452ск18), від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19) та від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц (провадження № 61-3620св210). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Тобто право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Суд вважає, що позивач є єдиним спадкоємцем після смерті спадкодавця рідної матері [PERSON] , яка спадщину за законом прийняла та бажає її оформити. В силу припису ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Суд вважає, що наявність порушених прав позивача є очевидною, отож вони підлягають захисту судом у спосіб, що ним обраний. Представник відповідача не заперечував проти задоволення позову та при прийняті рішення покладався на розсуд суду. Суд, оцінюючи надані позивачем докази вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, підтверджують існування обставин на які посилаються позивачі та які не оспорює відповідач. Інших належних та допустимих доказів на противагу вищезазначених висновків суду не встановлено. Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що вимога про визнання за позивачем права власності на спадкове майно, ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому підлягає задоволенню.

Outcome: approved