Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-01 00:00:00

В Рівненський міський суд Рівненської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості звернувся представник АТ «Альфа-Банк». До початку судового розгляду справи представник позивача подав до Рівненського міського суду повідомлення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 02 травня 2023 року залучено до участі у даній цивільній справі у якості правонаступника АТ «Альфа Банк» - АТ «Сенс банк». Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 02 травня 2023 року позовні вимоги акціонерного товариства «Сенс-Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено, стягнуто з [PERSON] , [INFO] , зареєстрованої [ADDRESS] , іпн. [NUMBER] на користь АТ «Сенс банк», м.Київ, вул.В.Васильківська, 100 заборгованість розраховану на підставі ч.2 ст.625 ЦК України та пунктів кредитного договору за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором №291/08 від 04 березня 2008 року в розмірі 900914,10 грн. (яка складається з наступного: сума заборгованості за ставкою 25% на кредитну заборгованість по тілу 393 020,29 грн.; сума заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість по відсотках 17,56 грн.; сума заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість по пені 456,24 грн.; сума заборгованості за інфляційними витратами на тіло кредиту 502\~276,26 грн.; сума заборгованості за інфляційними витратами по відсотках 472,60 грн.; сума заборгованості за інфляційними витратами по пені 4671,16 грн.) станом на 02 червня 2022 року та понесені судові витрати по справі, а саме сплачений судовий збір в розмірі 13513,71 грн. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 14 березня 2024 року скасовано заочне рішення\~Рівненського міського суду Рівненської області від 02 травня 2023 року по цивільній справі №569/9837/22 за позовом акціонерного товариства «Сенс-Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. В своєму позові представник позивача просить суд стягнути з відповідача [PERSON] , іпн. [NUMBER] на користь позивача заборгованість в розмірі 900914,10 грн., яка складається з наступного: сума заборгованості за ставкою 25% на кредитну заборгованість по тілу 393 020,29 грн.; сума заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість по відсотках 17,56 грн.; сума заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість по пені 456,24 грн.; сума заборгованості за інфляційними витратами на тіло кредиту 502\~276,26 грн.; сума заборгованості за інфляційними витратами по відсотках 472,60 грн.; сума заборгованості за інфляційними витратами по пені 4671,16 грн. та понесені судові витрати по справі, а саме сплачений судовий збір в розмірі 13513,71 грн. В судове засідання представник позивача не з`явився, однак подав до суду додаткові пояснення по справі, в яких просить провести розгляд справи без участі представника АТ «Сенс банк» та позовну заяву задовільнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача адвокат Ващишина О.В. просила суд в задоволенні позовної заяви відмовити з підстав, викладених у відзиві та запереченнях на додаткові пояснення. Дослідивши матеріали справи та подані письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку. Статтею 17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» від 23\~лютого 2006\~року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України» § 23). Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Судом встановлено, що 04 березня 2008 року між акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) в особі Філії «Відділення Промінвестбанку в м.Рівне» та [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит №291/08. Відповідно до умов кредитного договору, банк надає позичальнику кредит у сумі 39600 доларів CШA (що складає 199980,00 гривень згідно офіційного курсу Національного банку України на день укладення цього договору, встановленому на рівні 100,00 доларів США дорівнює 505,00 гривень) на умовах, передбачених цим договором. 17 грудня 2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ПАТ «Альфа Банк» було укладено договір відступлення прав вимоги. Згідно п.2.1. цього договору, ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» передає (відступає), а ПАТ «Альфа Банк» приймає кредитний портфель та зобов`язується сплатити за нього ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» грошову винагороду на умовах, визначених таким договором. Відповідно до п.2.2. договору, внаслідок передачі кредитного портфеля за цим договором, новий кредитор набуває усіх прав вимоги первісного кредитора за кредитним договором та договорами забезпечення, включно з правом вимагати від позичальників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань, правом на звернення стягнення за зобов`язаннями позичальників на заставлене майно та іншими правами вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення. Отже, внаслідок укладення договору відбулася заміна кредитора, а саме ПАТ «Альфа Банк» набуло статусу ч нового кредитора/стягувача за договором №291/09 від 04 березня 2008 року, позичальником згідно якого є [PERSON] . У зв`язку з невиконанням боржником своїх зобов`язань за кредитним договором, банк звернувся з відповідним позовом до суду. 12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів AT «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування AT «Альфа-Банк» на AT «Сенс банк». 18.07.2022 \~ \~ \~ \~року AT «Сенс банк» (колишнє найменування AT «Альфа-Банк») подано до суду позовну заяву від 30.06.2022 про стягнення заборгованості за ст. 625 ЦК України. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за період з 01.04.2014 року по 02.06.2022 року, розраховану на підставі ч.2 ст.625 ЦК України та пунктів кредитного договору за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором №291/08 від 04 березня 2008 року. Позивач на підтвердження існування між сторонами кредитних правовідносин, наявності заборгованості та її розміру за кредитним договором №291/08 від 04 березня 2008 року - подав до суду лише розрахунок заборгованості. З дослідженого розрахунку заборгованості, наданого представником позивача вбачається, що дані стосовно періоду обрахування та розміру суми, на яку здійснюється таке нарахування є невірними, а також позивач не врахував строк позовної давності, що суттєво впливає на обсяг і розмір зобов`язань відповідача. Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за період з 01.04.2014 року по 02.06.2022 року, розраховану на підставі ч.2 ст.625 ЦК України та пунктів кредитного договору за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором №291/08 від 04 березня 2008 року в розмірі 900914,10 грн. (яка складається з наступного: сума заборгованості за ставкою 25% на кредитну заборгованість по тілу 393 020,29 грн.; сума заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість по відсотках 17,56 грн.; сума заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість по пені 456,24 грн.; сума заборгованості за інфляційними витратами на тіло кредиту 502276,26 грн.; сума заборгованості за інфляційними витратами по відсотках 472,60 грн.; сума заборгованості за інфляційними витратами по пені 4671,16 грн.) станом на 02 червня 2022 року. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Главою 19 ЦК У країни визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ч. 1 ЦК України). Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 28 червня 2023 року у справі № 760/15867/16-ц, від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та №908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від ЗО січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та №922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі №924/312/18, та правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16 (провадження №14-254цс19) до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених в статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. З урахуванням наведеного, право позивача нараховувати три/двадцять п`ять проценти/ів річних та інфляційних втрат обмежується відповідним періодом, а саме з 18.07.2019 року, тобто за 3 роки до звернення до суду із вказаним позовом, з яким позивач звернувся 18.07.2022 року. Щодо розміру суми, на яку здійснюється таке нарахування, слід вказати на наступне. Згідно із інформацією позивача щодо сплачених сум, яка міститься в розрахунку заборгованості, котрий є додатком до позовної заяви, відповідачем станом на 18.07.2019 було частково оплачено заборгованість на загальну суму 18176,76 грн., з них: 16562,54 грн. - заборгованість за кредитом; 1614,22 грн. - заборгованість за відсотками. Так, станом на 18.07.2019 \~ \~ \~ \~до сплати залишилось: 190296,11 грн. - заборгованість за кредитом, 1860,85 грн. - пеня. Отже, що до спірних правовідносин, чого не зробив позивач, необхідно застосувати позовну давність. В якості сум, на які здійснюється таке нарахування необхідно взяти залишок не оплаченої заборгованості, однак позивач цього не врахував. З наданих відповідачем контрозрахунку інфляційних втрат із заборгованості по тілу кредиту згідно рішення суду та 25% річних із заборгованості по тілу кредиту згідно рішення суду; контррозрахунку інфляційних втрат із заборгованості по пені згідно рішення суду та 3% річних із заборгованості по пені згідно рішення суду за період обрахування відповідачем взято період з 18.07.2019 \~ \~ \~ \~року по 18.07.2022 року, а в якості сум, на які здійснюється таке нарахування - взято залишок не оплаченої заборгованості, а саме: 190296,11 грн. - заборгованість за кредитом, 1860,85 грн. - пеня. Так, як вбачається із контррозрахунку інфляційних втрат із заборгованості по тілу кредиту згідно рішення суду та 25% річних із заборгованості по тілу кредиту згідно рішення суду розмір заборгованості становить: 154 899,55 (сума боргу) + 53 342,85 (інфляційне збільшення) + 130 117,70 (штрафні санкції (25% річних)) = 338 360,10 грн. Відповідно до контррозрахунку інфляційних втрат із заборгованості по пені згідно рішення суду та 3% річних із заборгованості по пені згідно рішення суду розмір заборгованості становить: \~ \~ \~ \~1 860,85 (сума боргу) + 705,86 (інфляційне збільшення) + 167,63 (штрафні санкції (3% річних)) = 2 734,34 грн. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за період з 01.04.2014року по 02.06.2022року, розрахованої на підставі ч.2 ст.625 ЦК України та пунктів кредитного договору за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором №291/08 від 04 березня 2008 року в розмірі 900914,10 грн. - є безпідставними, не обгрунтованими, та такими, що суперечать нормам діючого законодавства, а відтак не підлягають до задоволення судом. Умовами кредитного договору №291/08 від 04 березня 2008 року встановлено повернення боргу в еквіваленті до іноземної валюти. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в іноземній валюті, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Таким чином, наведене вище виключає можливість стягнення з відповідача заборгованості, нарахованої позивачем на підставі ч. 2 cт. 625 ЦК України (інфляційні втрати на загальну суму 507 420,02 грн.). Зобов`язальні правовідносини виникають з актів цивільного законодавства, як це зазначено у статті 11 ЦК України, а рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність, не змінюючи зміст самих зобов`язань та зміст договору, яким такі зобов`язання визначені. Ураховуючи, що предметом грошового зобов`язання відповідачів є грошові кошти, виражені у гривнях визначенням еквіваленту іноземної валюти, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц. У постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків, зроблених Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну - правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); та від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491 цс 15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, в тому числі і за договором страхування, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18. У постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 520/16692/16-ц зазначено, що: \~ \~ \~ \~«відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом». За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в іноземній валюті, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15 та постановах Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі №130/2604/18, від 25 листопада 2019 року у справі №130/1058/16; від 23 жовтня 2019 року у справі № 369/661/15-ц; від 23 вересня 2019 року у справі № 638/4106/16-ц; від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц, від 11 жовтня 2018 року у справі №905/192/18. Таким чином, наведене вище виключає можливість стягнення з відповідача заборгованості, нарахованої позивачем на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України (інфляційні втрати). Отже, позовна заява в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за інфляційними витратами на загальну суму 507 420,02 грн., розрахованої на підставі ч.2 ст.625 ЦК України та пунктів кредитного договору за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором №291/08 від 04 березня 2008 року, - є безпідставною, необгрунтованою, та такою, що суперечить нормам діючого законодавства, а відтак не підлягає до задоволення судом. Позивачем не доведено належними доказами факт отримання кредитних коштів у відповідному розмірі і як наслідок позивач не може стягувати кошти на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України по недоведеній заборгованості. Відповідно до ч. З ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Судова практика у кредитних правовідносинах, стягненні заборгованості за договорами займу наразі дотримується позиції необхідність наявності доказів щодо передачі кредитором грошових коштів боржнику. Обов`язковою умовою для прийняття позитивного для кредитора рішення є надання останнім документу, який підтверджує вказаний факт. Позиція ВС/КЦС у справі № 278/2177/15-ц від 17.12.2021 викладена: «Заборгованість за кредитом та її розмір має доводитись первинними касовими документами, наприклад виписками за картковими рахунками за кредитним договором». В даній справі позивач на підтвердження наявності заборгованості та її розміру подав до суду лише розрахунок заборгованості. Розрахунок заборгованості за кредитним договором не відповідає вимогам первинного документу, встановленим ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Окрім того, вказаний розрахунок заборгованості підписано представником позивача, яка не мала на те відповідних повноважень. Відтак, наданий позивачем розрахунок заборгованості, не може бути доказом безспірності заборгованості та її розміру. Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 25.05.2021 року у справі № 554/4300/16-ц дійшов висновку, що «належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі». Аналогічна правова позиція стосовно первинних документів застосована і в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.01.2018 року по справі № 161/16891/15-ц та в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.06.2018 року у справі №364/737/17. Отже, позиція Верховного Суду щодо необхідності доведення перерахування коштів та розміру заборгованості виключно первинними документами, але виписки з рахунку на підтвердження заборгованості позивачем суду першої інстанції не надано. Наданий банком розрахунок заборгованості, як доказ існування між сторонами кредитних правовідносин, наявності заборгованості та її розміру сам по собі не є належним та допустимим доказом укладення кредитного договору та наявності заборгованості за ним договором, оскільки будь-яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача, позивачем не надано. Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані банком в позовній заяві, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Зазначений розрахунок з зазначенням конкретного розміру заборгованості, є документом, що створений самим позивачем, а, відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає банк. Аналогічних висновків дійшов й Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 29.01.2020 року у справі №755/18920/18. Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Згідно із ч. 3-6 ст. 95 ЦПК України учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Порядок оформлення копій документів унормований Наказом Міністерства юстиції України №1000/5 від 18.06.2015 «Про затвердження Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях» (далі - Правила організації діловодства). У п. 1 розділу 1 глави І Правил організації діловодства зазначено, що ці Правила встановлюють єдині вимоги щодо створення управлінських документів і роботи зі службовими документами, а також порядок їх архівного зберігання в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності (далі - установи). Ці Правила є нормативно-правовим актом, обов`язковим для виконання всіма установами. Також слід звернути увагу на те, що у п. 11 Розділу 1 Глави II Правил організації діловодства міститься посилання на необхідність застосування положень ДСТУ 4163-2003 до оформлення реквізитів організаційно-розпорядчої документації та порядку їх розташування. Отже, необхідність здійснення учасником справи засвідчення копій в порядку встановленому законодавством, у першу чергу, застосуванню мають підлягати Правила організації діловодства. Пунктом 8 Розділу 10 Глави 2 Правил організації діловодства встановлено, що копія набуває юридичної сили лише в разі її засвідчення в установленому порядку. Напис про засвідчення копії складається зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів (ініціалу імені) та прізвища, дати засвідчення копії. Напис про засвідчення копії скріплюється відбитком печатки відповідного структурного підрозділу установи або печатки «Для копій». У випадках, визначених законодавством, копії документів засвідчуються відбитком печатки установи. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Разом з цим, надані позивачем в обгрунтування позову: витяг рішення Рівненського міського суду від 17 вересня 2014 року по цивільній справі №569/7106/14-ц та копія Договору про відступлення права вимоги від 17.12.2012 року, укладеного між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ПАТ «Альфа-Банк» не засвідчені в порядку встановленому чинним законодавством. Крім того, надана позивачем роздруківка з Єдиного державного реєстру судових рішень витягу рішення Рівненського міського суду від 17 вересня 2014 року по цивільній справі №569/7106/14-ц про стягнення заборгованості на користь публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» в розмірі 210333,72 грн. містить знеособлену інформацію. Отже, витяг рішення Рівненського міського суду від 17 вересня 2014 року по цивільній справі №569/7106/14-ц та копія Договору про відступлення права вимоги від 17.12.2012 року, укладеного між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ПАТ «Альфа-Банк» - не є належними доказами по справі. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з вимогами ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, позивачем не доведено належними доказами факт отримання кредитних коштів у відповідному розмірі і як наслідок позивач не може стягувати кошти на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України по недоведеній заборгованості. Отже, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові, та оцінивши, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed