Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-25 00:00:00

У квітня 2024 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська звернулась [PERSON] із позовом до [PERSON] , третя особа: Управління-служба у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, в якому просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач послалася на те, що 15 червня 2013 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. [INFO] у сторін народилася спільна дитина - син [PERSON] . Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, різних поглядів на життя. Причиною розпаду родини було психологічна несумісність між ними, яка негативно вплинула на подружні стосунки та призвела до непорозумінь, втрати моральної рівноваги в родині. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24.06.2020 року шлюб було розірвано. Вона, як мати, з метою підготовки дитини до самостійного життя, приділяю дуже багато уваги та часу вихованню, навчанню та розвитку сина, не шкодую коштів на розширення світогляду дитини, витрачаю кошти на лікування та оздоровлення. Відповідач, за відомою їй інформацією, наразі ніде не працює, зловживає алкогольними напоями, не має самостійного доходу, та самоусунувся від виховання дитини і не намагається забезпечити нормальне життя та виховання свого сина. Таким чином, тільки вона одна матеріально забезпечую свою дитину. Після розлучення відповідач не цікавився своєю дитиною, також весь цей час його не хвилювало матеріальне забезпечення, фізичний та духовний розвиток дитини. За останні роки відповідач жодного разу не виявив бажання побачити свою дитину або якимось чином поспілкуватися з нею. Крім того, коли іона з дитиною зустрічає відповідача на вулицях нашого міста, то відповідач, помітивши нас, не виявляє бажання навіть привітатися з дитиною. Крім того, після фактичного припинення шлюбних відносин, відповідач відмовився приймати участь в утримання своєї дитини. Також зазначає, що, відповідно до заяви (зареєстрована в реєстрі за № 677), складеної у повній відповідальності до самовиявлення відповідача, та підписаною добровільно без будь-якого примуса у присутності приватного нотаріусу ДМНО Дніпропетровської області відповідач не заперечує проти позбавлення його батьківських прав. Така поведінка відповідача, на її думку, свідчить про те, що він самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. На підставі викладеного позивач звертається до суду з цим позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.04.2024 року справу передано на розгляд судді Кондрашову І.А. Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.05.2024 року було відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.06.2024 року за вказаною справою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про день, час розгляду справи повідомлена належним чином, адвокат Шабатенко А.М., яка діє в інтересах [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити не заперечувала проти винесення заочного рішення. [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, жодних клопотань відповідачем не надіслано. Представник третьої особи в судове засідання також не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника органу опіки та піклування та просить винести рішенні в інтересах дитини. Згідно із ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, доказів про поважність неявки до суду не надано, також не надіслано відзив на позовну заяву та позивач не заперечує проти проведення заочного розгляду справи тому у відповідності з вимогами ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачів, постановивши по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно із вимогами ст. ст. 150, 180 СК України батьки зобов`язані виховувати і утримувати дитину до досягнення повноліття, піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.06.2013 року, який рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2020 року було розірвано. Від подружніх відносин у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , батьком якого є [PERSON] , матір`ю є [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , повторно виданого Амур-Нижньодніпровським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 23.06.2021 року. Також судом встановлено, що 07 жовтня 2023 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 07.10.2023 року, актовий запис № 515, де зазначено, що після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини - « [PERSON] ». Відповідно до акту № 11/04 від 16.04.2024 року за підписом голови правління ОСББ «Маршала Малиновського - 36» Андрія Забіяки, [PERSON] фактично проживає з 2018 року за адресою: [ADDRESS] , разом з дитиною [PERSON] . Відповідно до висновку № 5/5-287 від 25.06.2024 року органу опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради «Про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , 1984 року народження, відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , орган опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] , 1984 року народження, відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Крім того, відповідно до копії нотаріально посвідченої заяви від 11.03.2024 року, [PERSON] зазначив, що дає згоду на позбавлення його батьківських прав щодо його малолітнього сина [PERSON] , який народився у місті Дніпро [INFO] . Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частина першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення наведених норм права дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини(стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. У статті 12 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Суд дійшов переконання, що висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , 1984 року народження, відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , відповідає інтересам дитини, так як відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, а саме: не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не цікавиться його навчання, підготовкою до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для отримання дитиною освіти. Також суд врахував нотаріальну заяву відповідача про згоду на позбавлення його батьківських прав щодо його малолітнього сина [PERSON] Отже, приймаючи до уваги те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про позбавлення батьківських прав [PERSON] , 1984 року народження, відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , підлягають задоволенню в повному обсязі. Суд вважає, що позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Слід зазначити, що ст. 166 СК України передбачає правові наслідки позбавлення батьківських прав, зокрема, особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 1211 грн. 20 коп.

Outcome: approved