Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-20 00:00:00

Прокурор звернувся до суду із позовом до [PERSON] про припинення права власності на земельну ділянку шляхом її конфіскації на користь держави. В обґрунтування позовної заяви посилається на те, що за результатами вивчення питання законності використання іноземцями земельних ділянок сільськогосподарського призначення на території Чернівецького району виявлено порушення вимог законодавства, а саме статтей 13,14, 41 Конституції України та ст.ст.80,81,145 Земельного кодексу України. Зокрема, встановлено, що [PERSON] , який є громадянином російської федерації, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.04.2013 року, зареєстровано в реєстрі за №604, набув права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 7310136300:22:003:0036, площею 0,0630 га, із цільовим призначенням для індивідуального садівництва, що розташована по [ADDRESS] . Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом, наданої Державним нотаріальним архівом у Чернівецькій області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, посвідченого державним нотаріусом Другої Чернівецької державної нотаріальної контори Суружіу Н.Д. 23.04.2013 року, спадкоємцем майна [PERSON] , яка померла [INFO] , є її син [PERSON] , [INFO] , громадянин російської федерації, що мешкає без реєстрації в [ADDRESS] , камчатський край, російська федерація. Право власності відповідача на земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Окрім того, вказував на те, що згідно інформації Управління Державної міграційної служби у Чернівецькій області від 12.05.2023 року та від 20.06.2023 року [PERSON] , [INFO] з питань набуття громадянства України до УДМС в Чернівецькій області не звертався, паспортом громадянина України, іншими документами, що підтверджують особу та громадянство, посвідками на тимчасове/постійне проживання не документувався. Таким чином, [PERSON] , будучи іноземним громадянином, упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, добровільно її не відчужив, у зв`язку з чим право власності на земельну ділянку підлягає припиненню шляхом її конфіскації за рішенням суду. Перебування у приватній власності [PERSON] зазначеної земельної ділянки суперечить ст.ст. 13, 14, 41 Конституції України, ст. ст. 80, 81, 145 Земельного кодексу України у зв`язку з тим, що землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. У разі невиконання цієї вимоги настають наслідки, передбачені ч.ч. 2, 4 ст. 145 Земельного кодексу України, а саме, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Порушення інтересів держави полягає в тому, що [PERSON] порушив визначену законодавством процедуру використання земельної ділянки сільськогосподарського призначення та, як іноземний громадянин, не вжив заходів для її відчуження, в зв`язку з чим на теперішній час є власником спірної земельної ділянки на території України. Наразі продовольча безпека України потребує величезної уваги, що тягне за собою невідкладне вжиття вичерпних заходів щодо повернення земельних ділянок у власність держави та їх подальше використання з метою забезпечення потреб, у першу чергу громадян України. Крім цього, воєнні дії, які ведуться на території України, вкрай негативно впливають на продовольчі процеси в державі, зокрема, багато земель сільськогосподарського призначення на територіях, де ведуться активні бойові дії, на даний час забруднені та не можуть використовуватись за призначенням, сотні гектарів залишаються окупованими. Це в сукупності призведе до зниження врожайності, тому у цих умовах важливим є те, щоб кожна земельна ділянка, яка незаконно перебуває у власності громадян рф з порушенням вимог законодавства була безумовно повернута у власність держави. Підставою представництва прокурором інтересів держави в даних спірних правовідносинах є бездіяльність органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції держави у спірних правовідносинах - ГУ Держгеокадастру у Чернівецькій області, який за законом є уповноваженим органом щодо здійснення державного нагляду (контролю) в частині дотримання вимог земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності. \~ Просив припинити громадянину російської федерації [PERSON] , [INFO] , місце проживання [ADDRESS] , російська федерація, РНОКПП [NUMBER] , право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 7310136300:22:003:0036 із цільовим призначенням для індивідуального садівництва, площею 0,0630 га, що розташована по [ADDRESS] , зареєстровану в Державному реєстрі речових прав за №48301673101 шляхом її конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Чернівецькій області. Ухвалою суду від 14.02.2024року провадження по справі було відкрито за правилами загального провадження. Відповідачем відзиву на позов подано не було. 10.05.2024 року підготовче провадження у справі було продовжено та витребувано від Державного нотаріального архіву у Чернівецькій області завірено належним чином копію спадкової справи №51 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] 29.05.2024 року підготовче провадження було закрито та призначено справу до судового розгляду. Прокурор у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримала. Не заперечує щодо винесення заочного рішення. Представник позивача Головного управління Дежгеокадастру у Чернівецькій області у поданій до суду заяві позов підтримала. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, шляхом розміщення оголошення на веб-сайті судової влади та надсилання судового виклику за місцем знаходження майна. У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, згідно ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов обгрунтований і підлягає задоволенню. Так, між сторонами виникли правовідносини щодо припинення права власності на земельні ділянки, які регулюються нормами Земельного кодексу України. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №123234, виданого 14.08.2007 року, належала на праві власності земельна ділянка з кадастровим номером 7310136300:22:003:0036 із цільовим призначенням для індивідуального садівництва, площею 0,0630 га, що розташована по [ADDRESS] (а.с.123). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.106). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.04.2013 року, виданого державним нотаріусом Суружіу Н.Д., спадкоємцем майна [PERSON] , 1948 р.н., яка померла [INFO] є її син [PERSON] , [INFO] (а.с.116). Відповідач [PERSON] , [INFO] , є громадянином російської федерації, що підтверджується копією його паспорта, виданого 22.03.2003 року другим паспортним відділенням «пвс увд гор.петропавловска-камчатского», яка наявна у матеріалах спадкової справи (а.с.107-108). 23.04.2013 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.01.2024 року (а.с.18-19). Згідно інформації Управління Державної міграційної служби у Чернівецькій області від 12.05.2023 року та від 20.06.2023 року [PERSON] , [INFO] , з питань набуття громадянства України до УДМС в Чернівецькій області не звертався, паспортом громадянина України, іншими документами, що підтверджують особу та громадянство, посвідками на тимчасове/постійне проживання не документувався (а.с.46-47). Положення статей 13, 14 Конституції України визначають, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Частиною 5 ст. 41 Конституції України визначено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Згідно зі ст.ст. 319, 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Власність зобов`язує. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Суб`єктами права приватної власності на землю згідно зі ст. 80 Земельного кодексу України визначено громадян України та юридичних осіб. Проте, з урахуванням змісту ч. 2 ст. 81 та інших норм Земельного кодексу України, суб`єктами права приватної власності на землю визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства. Зокрема, іноземні громадяни та особи без громадянства відповідно до ч. 2 ст. 81 Земельного кодексу України можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Згідно із ч. 3 ст. 81 Земельного кодексу України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації таких прав. Особливості правових підстав набуття та припинення права власності на об`єкти нерухомого майна іноземцями (особами без громадянства) встановлені нормами розділу V Закону України «Про міжнародне приватне право», положеннями Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України. Відповідно до ч. 1, ч.2 ст. 38 Закону України «Про міжнародне приватне право» право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться. Згідно з ч. 1 ст. 39 даного Закону, виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Якщо спірні земельні ділянки, які належать до нерухомого майна (ч.1 ст.181 ЦК України), знаходяться на території України, то на них поширюється дія права України. Відповідно до\~ст.\~22\~Земельного кодексу\~України,\~до земель\~сільськогосподарського призначення\~належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження,\~сіножаті,\~пасовища та\~перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі під об`єктами виробництва біометану, які є складовими комплексів з виробництва, переробки та зберігання сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо). Набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог ст. 130 цього Кодексу, а саме: іноземцям, особам без громадянства та юридичним особам заборонено набувати частки у статутному (складеному) капіталі, акції, паї, членство у юридичних особах (крім як у статутному (складеному) капіталі банків), які є власниками земель сільськогосподарського призначення. Громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва. Іноземці та особи без громадянства, а також юридичні особи, можуть мати земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва на умовах оренди (ст.35 ЗК). Одночасно за змістом ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Згідно пункту «е» ч. 1 ст. ст. 140 Земельного кодексу України, однією з підстав примусового припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. У разі невиконання цієї вимоги настають наслідки, передбачені ч.ч. 2, 4 ст. 145 Земельного кодексу України, а саме, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. У силу ч.4 ст.145 ЗК України, конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. За змістом вказаної норми права, передбачено порядок відшкодування колишньому власнику земельної ділянки її вартості, внаслідок конфіскації та відчуження її уповноваженим органом, а тому, в даному випадку, наявна справедлива рівновага між державним (суспільним) інтересом та приватним інтересом власника оспорюваних земельних ділянок, оскільки останній мав достатньо часу та засобів для реалізації свого права та виконання свого обов`язку, однак до цього часу земельну ділянку не відчужив, що порушує вимоги земельного законодавства та потребує невідкладного втручання уповноваженого органу. Вказане узгоджується і з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у справі №513/444/15-ц від 23 січня 2018 року. Пунктом 10 ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України визначено конфіскацію, як одну з підстав припинення права власності. Згідно із ст. 356 Цивільного кодексу України, до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом. Обсяг та порядок конфіскації майна встановлюються законом. Статтею 131-1 Конституції України на прокуратуру покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Мотиви та висновки суду У зв`язку з тим, що Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області відповідно до положень ст. 145 Земельного кодексу України, Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», «Положення про Головне управління Держгеокадастру в області» здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю, наділене правом на подання такого роду позовів, на лист прокурора про виявлені порушення із вимогою вжити заходів щодо їх усунення, у тому числі в судовому порядку, повідомили про неподання позову щодо усунення даних порушень у зв`язку з відсутністю коштів та не заперечує проти звернення з позовом органів прокуратури, станом на день надходження даного позову до суду самостійно не реалізувало своє процесуальне право, то відповідно до положень ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. 56 ЦПК України є всі підстави для підтвердження представництва прокурором інтересів держави в суді, що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 26 травня 2020 року в справі №912/2385/18 за схожих обставин. Враховуючи, що [PERSON] , будучи іноземним громадянином, упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення (з 2013 року по даний час) не відчужив її, є підстави для її конфіскації у власність держави. Обраний спосіб захисту порушеного права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, якої [PERSON] незаконно володіє, є ефективним та належним способом захисту порушених прав держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, як уповноваженого органу на здійснення функцій держави щодо конфіскації у власність держави земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які незаконно використовуються іноземними громадянами. Зазначений спосіб захисту чітко визначений ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України. Згідно положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 6-92 цс 13) зазначено, що основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», від 11 березня 2003 року «Новоселецький проти України», від 1 червня 2006 року «Федоренко проти України»). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Відповідно до ст. 348 ЦК України, якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, який був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом. Якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна. З огляду на характер спірних правовідносин не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності [PERSON] критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, так і порушення принципу пропорційності, котрі сформовані у сталій практиці ЄСПЛ, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про судові витрати, суд бере до уваги, що відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved