Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з вказаною позовною заявою, в якій просив звільнити його від сплати заборгованості по аліментах у розмірі 143 687 гривень 23 копійки, яка утворилася за період з 01.09.2020 по 31.12.2021. В обґрунтування вказаного позову зазначено, що з 2014 року [PERSON] та [PERSON] проживали як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. [INFO] у них народилась донька [PERSON] . Поступово відносини між сторонами погіршились, у зв`язку зі зловживанням [PERSON] азартними іграми в онлайн-казино, внаслідок чого вона накопичила велику кількість боргів у різних фінансових установах, які погашав позивач. [PERSON] звернулася до суду з позовом до нього про стягнення аліментів на утримання дитини. Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12.11.2019 з позивача на користь відповідача було стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку з усіх його видів доходів, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 07.02.2019 року і до повноліття дитини. Про існування вказаного рішення позивач дізнався лише на початку 2020 року, після відкриття виконавчого провадження № [NUMBER], після чого стосунки між ними припинилися. Разом з тим, позивач постійно надавав кошти на утримання сім`ї, оплачував дитячий садок, погашав усі борги відповідачки. Кошти у вигляді аліментів потрібні відповідачці не на утримання доньки, а на подальше погашення боргів. На даний час позивач не має зв`язку з відповідачем та донькою, проте за ним обліковується заборгованість по аліментам у розмірі 143 687,23 грн. 23.04.2021 позивач отримав травму нижніх кінцівок у вигляді переломів обох п`яткових кісток, внаслідок чого проведено оперативне лікування та імплантація. Через вказані травми більшу частину грошових коштів позивач змушений був витрачати на медикаменти та проходження лікування у стаціонарі, лікарі тимчасово заборонили йому ходити. Позивач не має можливості повноцінно працювати, а також жити звичайним життям, заробляти кошти і, як результат, сплачувати аліменти у розмірі, визначеному судом. Крім того, встановлення державним виконавцем тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами в рамках виконавчого провадження № [NUMBER] унеможливлює його працевлаштування у службу таксі, тощо. З моменту призначення аліментів і до звернення до суду з вказаним позовом обставини взаємовідносин між сторонами істотно змінилися, оскільки позивач втратив можливість нормально працювати, як міг до цього. Позивач не відмовляється від виконання своїх батьківських обов`язків по утриманню доньки, усіляко приймає активну участь у наданні матеріальної допомоги дитині, однак заборгованість виникла з об`єктивних причин, які унеможливлюють її погашення. Тож, задля отримання можливості і надалі надавати матеріальну допомогу дитині необхідним є вирішення питання щодо звільнення його від фактично штучно створеної заборгованості по аліментам. Ухвалою судді від 01.09.2023 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 21.11.2023 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. 19.03.2024 представником відповідача - адвокатом Хижняк А.В. надіслано до суду відзив на позовну заяву, в якому остання зазначила, що доводи позивача, зокрема щодо витрачання грошей [PERSON] на азартні ігри, є надуманими та не підтверджуються жодним належними та допустимими доказами. При цьому, надання матеріальної допомоги, на яку посилається позивач у своєму позові здійснювалось останнім лише під час сумісного проживання з відповідачем. Після ухвалення судом рішення про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини позивач ухиляється від його виконання, в результаті чого станом на 31.12.2021 утворилась заборгованість по аліментам у сумі 143 687,23 грн. Посилання позивача на погіршення стану здоров`я, як на причину виникнення заборгованості зі сплати аліментів, є безпідставним, оскільки заборгованість почала утворюватися з 07.02.2019, у той час, як травма отримана останнім 23.04.2021. Тобто ще за два роки до погіршення стану здоров`я позивач не сплачував аліменти на утримання дитини і надалі продовжує ухилятися від законного обов`язку утримувати дитину. Навіть маючи проблеми зі здоров`ям позивач не позбавлений можливості працювати дистанційно, виконувати будь-яку іншу роботу, яка не потребує жодного фізичного навантаження. З урахуванням наведеного просила відмовити у задоволенні позову. 02.05.2024 представником позивача подано до суду відповідь на відзив, у якій зазначено, що твердження відповідача про ухилення [PERSON] від сплати аліментів спростовуються платіжними документами, які підтверджують факт перерахування грошових коштів на рахунок відповідача. А доводи представника відповідача щодо можливості дистанційного працевлаштування позивача нічим не підтверджені. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача надіслала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності відповідача, у якій просила залишити позов без задоволення. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про день, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Статті 15, 16 ЦК України та стаття 4 ЦПК України закріплюють право кожної особи на захист свого цивільного (особистого немайнового або майнового) права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України). Стаття 5 ЦПК України визначає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Оболонським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 575. Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12.11.2019 позов [PERSON] до [PERSON] задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку з усіх його видів доходів, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 07.02.2019 і до повноліття дитини. 30.01.2020 старшим державним виконавцем Шевченківського районного відділу ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа № 756/1723/19 від 22.01.2020, виданого Оболонським районним судом м. Києва на підставі вказаного рішення. Постановою від 15.02.2022 старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами в рамках виконавчого провадження № [NUMBER]. З вказаної постанови та повідомлення старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Салеомона А.А. № [NUMBER]/17 від 15.02.2022 убачається, що у [PERSON] наявна заборгованість зі сплати аліментів за період з 01.09.2020 по 31.12.2021 у розмірі 143 687,23 грн., у зв`язку з чим відомості про позивача були внесені до Єдиного реєстру боржників. Наявність заборгованості за аліментами у вказаному розмірі за вказаний період позивачем не заперечується. Положення ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, ч. 8 ст. 7 СК України передбачають, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття (стаття 51 Конституції України) та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 8, ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України). Згідно з частиною 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Аналіз наведених законодавчих норм в їх сукупності дає підстави для висновку, що стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, а право на отримання аліментів на утримання дитини має той з батьків або інших законних представників, разом з яким проживає дитина. Аліментні зобов`язання позивача виникли на підставі чинного рішення суду, яке є обов`язковим до виконання на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (статті 124, 129 Конституції України, стаття 18 ЦПК України). Однак обов`язковість виконання рішення суду про стягнення аліментів на утримання дитини не означає, що таке рішення не може бути згодом переглянуте за наявності визначених законом підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Згідно з ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. З аналізу даних норм права убачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Зазначені норми не встановлюють вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати аліментів. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Разом з тим, аналіз змісту наведеної правової норми свідчить про те, що істотними обставинами, які можуть бути підставою звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами, можуть бути лише ті, які стали причиною або однією з причин виникнення такої заборгованості. Верховний Суд у постановах від 18.01.2018 по справі № 706/136/16-ц, від 25.06.2018 у справі № 753/23672/16-ц та від 27.02.2019 у справі № 307/1186/17 дійшов висновку про те, що платник аліментів може бути звільнений за рішенням суду від оплати заборгованості за аліментами, у разі, якщо доведе суду наявність тяжкої хвороби або іншої обставини, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Так, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на проблеми зі здоров`ям, пов`язані з отриманими ним травмами нижніх кінцівок, необхідність тривалого лікування з оперативним втручання. Як наслідок, витрачання значних матеріальних коштів на лікування, неможливість працювати, скрутний матеріальний стан та відсутність доходу є тими істотними обставинами, що призвели до утворення заборгованості з аліментів, від сплати якої позивач просить його звільнити, наголошуючи на тому, що він ніколи не ухилявся від обов`язку утримувати дитину. Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, 23.04.2021 позивач отримав перелом обох п`яткових кісток зі зміщенням уламків, що підтверджується: довідкою № 5062, виданою травмпунктом КНП «КМКЛ №7», результатами комп`ютерної томографії від 25.04.2021, проведеної ПП «Клініка Медіком», внаслідок чого з 27.04.2021 по 07.05.2021, відповідно до виписного епікризу із медичної карти стаціонарного хворого № 969, перебував на стаціонарному лікуванні у КЗ «Вишгородська центральна районна лікарня». У вказаний період позивачу 30.04.2021 проведено оперативне лікування; після виписки рекомендовано, зокрема, спостереження травматолога у поліклініці, обмеження фізичних навантажень на обидві нижні кінцівки 1,5 місяці. Згідно з довідкою КНП «Вишгородська центральна районна лікарня» ВМР № 3299 від 17.08.2021 [PERSON] 17.08.2021 звернувся до травмпункту, у зв`язку з чим проведено огляд та рентген, та у зв`язку з наявним у нього попереднім діагнозом - переломом обох п`яткових кісток на фоні МОС, рекомендовано обмеження осьового навантаження на два місяці, ЛФК, розробка рухів в суглобах стопи. Надаючи оцінку вказаним доказам суд приходить до висновку про те, що вони не є належними доказами захворювання позивача на тяжку хворобу, що може бути підставою для звільнення його від сплати заборгованості по аліментам. Так, заборгованість по аліментам у розмірі 143 687,23 грн., від сплати якої позивач просить його звільнити, утворилася у період з 01.09.2020 по 31.12.2021, тобто у той час, коли позивач вже був обізнаний про те, що з нього заочним рішенням суду стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини, про що зазначено і у самій позовній заяві, де позивач вказав про те, що про існування рішення суду йому стало відомо на початку 2020 року після відкриття виконавчого провадження після чого і припинилися його стосунки з відповідачкою. Тож посилання позивача у позові на його необізнаність про існування судового рішення, яким з нього стягнуто аліменти, як на підставу для звільнення від сплати аліментів, суд не приймає до уваги. Травма нижніх кінцівок, з якою позивач пов`язує неможливість сплачувати аліменти на утримання дитини та, як наслідок, утворення заборгованості за аліментами, мала місце у квітні 2021 року, у той час, як заборгованість по аліментам утворилася задовго до настання вказаної події. Крім того, з виписки та подальших рекомендацій лікарів убачається, що позивачу лише тимчасово були рекомендовані обмеження у фізичних навантаженнях на нижні кінцівки. Вказане рекомендовано і у консультативному висновку спеціаліста від 30.04.2024, у якому зазначено про обмеження статичних навантажень на обидві нижні кінцівки. Проте, позивачем не доведено, що такі тимчасові обмеження через отримані травми, за яких він залишився працездатним (протилежного матеріали справи не містять) є підставою для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами у розумінні ч. 2 ст. 197 СК України, не доведено, що вказані травми призвели до того, що у посттравматичний період він не міг працювати на попередній роботі, або за спеціальністю, освітою тощо. Натомість, позивачем не сплачувалися аліменти як до отримання травми, так і після, внаслідок чого і утворилася заборгованість. Не надано позивачем і доказів понесених ним витрат на лікування у зв`язку з встановленим діагнозом: внутрішньосуглобовий багатоуламковий перелом п`яткових кісток зі зміщенням. Так, у матеріалах справи наявний лише рахунок на оплату № 2076 від 29.04.2021 на суму 25 900 грн. (комплект імплантів), проте платіжний документ на підтвердження оплати саме вказаного рахунку і саме позивачем - відсутній. З наданої позивачем виписки з банківського рахунку, відкритого ним в АТ КБ «Приватбанк», убачається, що усі перерахування грошових коштів на картку [PERSON] мали місце ще у 2018 році, тобто коли сторони проживали разом і до ухвалення судового рішення про стягнення аліментів. Товарні чеки на придбання 28.08.2020 та 11.09.2020 дитячого одягу на загальну суму 1343 грн., надані позивачем, не впливають на висновки суду, жодним чином не свідчать про добросовісне виконання позивачем свого батьківського обов`язку по утриманню дитини та не можуть бути підставою для звільнення від сплати заборгованості по аліментам, яка значно перевищує вказані понесені позивачем витрати. Суд не надає оцінку довідці № 126 травмпункту КНП «Київська міська клінічна лікарня №6» від 10.01.2022 щодо отриманої [PERSON] 09.01.2022 травми у вигляді забою правої п`ятки, оскільки вказані обставини виходять за межі предмету доказування у даній справі з огляду на те, що заборгованість за аліментами, від сплати якої позивач просить його звільнити, утворилася до 31.12.2021. Матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів того, що позивачем взагалі з часу відкриття виконавчого провадження виконувалося судове рішення, яким з нього стягнуто аліменти на неповнолітню дитину, за виключенням єдиного утримання з заробітної плати [PERSON] у лютому 2020 року на суму 4736 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 6674 від 21.02.2020. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Під час розгляду даної справи, судом було забезпечено сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (стаття 129 Конституції України). З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх необгрунтованістю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати позивача по сплаті судового збору у розмірі 1073,60 грн. суд покладає на позивача.

Outcome: dismissed