Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-18 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Процесуальні дії. Позивач, через свого представника, звернулася до суду з вказаним позовом та свої вимоги мотивує тим, що з 23.07.2016 Позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з Відповідачем, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] , виданим Артемівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 23.07.2016. У шлюбі народився син - [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серія [NUMBER] , видане Сумським міським відділом державної реєстрації актів цивільною стану Північно- Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, дата видачі 23.04.2020, актовий запис №791. 25.08.2023 сторони припинили фактичне проживання. Відповідач обмежив доступ до спільного житла. Позивачка разом з неповнолітньою дитиною вимушена проживати у її матері. Непорозуміння між сторонами стати підставою для розірвання шлюбу. 04.12.2023 рішенням Ковпаківского районного суду м. Суми шлюб між сторонами розірвано. За час перебування у шлюбі за спільні кошти сторін придбано квартиру загальною площею 54,8 кв.м. в [ADDRESS] , яку оформлено на Відповідача [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 19.07.2018. Позивачка була присутня при укладенні договору купівлі-продажу, про що свідчить сам договір, а саме в п.1.1. визначено, що [PERSON] надано згоду, як дружини Покупця ( [PERSON] ), на придбання квартири, розташованої у [ADDRESS] , підпис на заяві якої засвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Мазною Г.І. 19.07.2018 за реєстровим № 1824. Квартира придбана за спільні кошти подружжя, зокрема отримані від доходу за працю, а також коштів, отриманих в рівних частинах у дарунок від своїх батьків, по 8000,00 дол. СІІІА. Крім того, сторонами вівся спільний сімейний бюджет, за рахунок отриманого доходу від самостійного заробітку сторін, коли сторони проживали і працювали в Польщі та після повернення в Україну, який також використовувався для благоустрою спільного житла та побуту: ведення ремонтних робіт, придбання меблів та побутової техніки. Ремонт у спільній квартирі сторони, робили самостійно, власними силами, вкладаючи спільну працю. Просить визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру загальною площею 54.8 кв.м. у [ADDRESS] ; провести поділ спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , визнавши за Позивачкою право власності на 1/2 частини квартири загальною площею 54,8 кв.м. у [ADDRESS] , та стягнути судові витрати по справі. 04.04.2024 представник відповідача подав відзив на позовну заяву. Зазначає, що в своїй позовній заяві позивачка [PERSON] зазначила лише, що за час перебування у шлюбі за спільні кошти сторін придбано квартиру загальною площею 54,8 кв.м в [ADDRESS] , яку оформлено на Відповідача [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 19.07.2018. Що стосується обставин придбання спірної квартири [ADDRESS] під час перебування у шлюбних відносинах [PERSON] та [PERSON] , вважають, що тут треба враховувати, за які кошти набуте майно за час шлюбу. Позивачка [PERSON] , зазначаючи, що квартира придбана за спільні кошти подружжя, зокрема, отримані від доходу за працю, а також кошти, отримані в рівних частинах у дарунок від своїх батьків, по 8000,00 дол. США, вводить суд в оману. Так, дійсно відповідач [PERSON] перебував у шлюбі із позивачкою [PERSON] у період з 23 липня 2016 року по 04 грудня 2023 року. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 04.12.2023 у справі № 592/14786/23 шлюб між сторонами розірвано. З огляду на відсутність власного житла у родини, потреби забезпечення належними умовами для проживання їхньої дитини, та, враховуючи, що вони з дружиною (позивачкою [PERSON] ) практично не мали стабільного офіційного доходу та заробітку, відповідач [PERSON] вирішив звернутися за допомогою до своїх батьків. Таким чином, разом із батьками вони прийшли до згоди про наявність потреби придбання житла для їхньої сім`ї, та мати вирішила, що надасть ЙОМУ кошти в борг, маючи на те можливість, оскільки на той час вони з батьком відповідача займалися підприємницькою діяльністю за місцем свого проживання в м. Бахмут Донецької області та мали певні збереження. Таким чином, попередньо обравши квартиру, яку вони хотіли придбати для своєї родини, відповідач [PERSON] відповідно до розписки від 17.07.2018 отримав від своєї матері [PERSON] грошові кошти в борг в розмірі 17 000 доларів США, на придбання квартири [ADDRESS] та зобов`язався повернути вказані кошти за першою її вимогою. Отже, після отримання зазначених коштів [PERSON] разом з на той час його дружиною - позивачкою [PERSON] дійсно придбали для своєї родини квартиру [ADDRESS] відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 19 липня 2018 року, в якій мешкали разом із сином. Також відповідач [PERSON] не заперечує щодо твердження позивачки про те, що вона була присутня при укладенні зазначеного Договору купівлі- продажу та надавала згоду на придбання цієї квартири. Але, в свою чергу, позивачка [PERSON] не зазначає та не доводить до відома суду, що їй було достеменно відомо про джерело набуття коштів, за які придбавалася спірна квартира. Таким чином, зазначена квартира придбавалася, за кошти, отримані відповідачем [PERSON] та його дружиною - позивачкою [PERSON] за договором позики, оформленим у вигляді розписки від 17 липня 2018 року. 10.05.2024 від представника позивача надійшла Відповідь на Відзив у якій зазначає, що Відповідач вважає, що квартира загальною площею 54,8 кв.м. в [ADDRESS] є його особистою приватною власністю, посилаючись на факт отримання ним позики від батьків, що підтверджує копією розписки. Однак, у тому ж відзиві Відповідач зазначає, що позика ним бралась в інтересах сім`ї, у зв`язку з відсутністю власного житла у родини і потребою забезпечення належними умовами проживання їхньої дитини. Крім того, Відповідач у цьому ж відзиві зазначає та підтверджує факт спільного придбання квартири для своєї родини. Таким чином, посилання Відповідача про отримання ним позики на придбання квартири в інтересах сім`ї, спростовує факт набуття майна, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] , статусу особистої приватної власності Відповідача. Як зазначалося позивачкою в позові, квартира придбана за спільні кошти подружжя, зокрема отримані від доходу за працю, а також коштів, отриманих в рівних частинах у дарунок від своїх батьків. Зокрема, позивачкою отримано 8000,00 дол. США від своїх батьків (матері [PERSON] та батька [PERSON] ). Батьки протягом життя заощаджували кошти, отримані як заробітну плату, перебуваючи у трудових відносинах з роботодавцями, а також плату за оренду землі, що належала батьку позивачки на праві власності. Платоспроможність батьків позивачки підтверджується довідкою ОК-5 на ім`я [PERSON] , копією трудової книжки на ім`я [PERSON] , копією свідоцтва про право на спадщину за законом, копією рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06.05.2021. Крім того, позивачка разом з відповідачем протягом 2015 - 2017 років проживали і працювали у Польщі, що підтверджується копією трудового договору, доданого до позовної заяви. Частина заощаджень від отриманого доходу, також була витрачена на придбання та ремонт квартири. Наявність у відповідача боргового зобов`язання за розпискою не підтверджує того факту, що саме ті кошти, які отримані в якості позики за даною розпискою, були витрачені на придбання спірної квартири. Суть позовних вимог полягає у солідарному стягненні з [PERSON] заборгованості за позикою [PERSON] , колишнього чоловіка Відповідачки, згідно розписки, яка нібито взята на придбання спільного житла, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] . А тому посилання відповідача щодо використання позивачкою поділу спільного майна подружжя для уникнення сплати боргу є недоречним та не заслуговує на увагу суду. Вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. 17.05.2024 від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив у якому зазначає, що у відповіді на відзив позивачка зазначає, що відповідач вважає, що квартира за адресою: [ADDRESS] є його особистою приватною власністю, посилаючись на факт отримання ним позики від батьків, що підтверджується копією розписки. Вказане твердження позивачки не відповідає дійсності, оскільки відповідач у відзиви не зазначав про те, що квартира за вищевказаною адресою є його особистою власністю. Щодо розписки про отримання грошових коштів, то вона підтверджує саме джерело отримання коштів подружжям [PERSON] та [PERSON] на придання спірної квартири. У свою чергу позивачка зазначаючи у позовній заяві та у відповіді на відзив, що квартира придбана за спільні кошти подружжя отримані від доходу за працю та за кошти отримані в рівних частинах у дарунок від своїх батьків, не підтверджує цей факт жодних належним доказом. Так, у відповіді на відзив позивачка зазначає, що вона отримала 8000 дол. США від своїх батьків - матері [PERSON] та батька [PERSON] . У наданому разом із відповіддю на відзив свідоцтві про народження [PERSON] . Серії [NUMBER] батьком останньої зазначений « [PERSON] », а не « [PERSON] ». Таким чином, можливо тільки зробити припущення, що запис про батька [PERSON] зроблено відповідно до ст. 135 Сімейного кодексу України, тобто «зі слів матері» і [PERSON] не є батьком [PERSON] . Крім того, Позивачем до відповіді на відзив надано рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області по справі №219/11803/20 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] , де зазначено, що вони проживали однією сім`єю з 2006 року та судом не встановлено інших спадкоємців [PERSON] . Таким чином, можна зробити висновок про те, що [PERSON] не є батьком [PERSON] , як останньою зазначено у відповіді на відзив. У відповіді на відзив позивачкою зазначено, що її батьки протягом життя заощаджували кошти, отримані як заробітну плату, а також плату за оренду землі та їх платоспроможність підтверджується довідкою ОК-5 на ім`я [PERSON] , копією трудової книжки на ім`я [PERSON] , копією свідоцтва про право на спадщину за законом, копією рішення Артемівського суду. Щодо кожного із вищеперелічених доказів позивачки можемо зазначити наступне. Копія трудової книжки [PERSON] , який з 2006 року проживав однією сім`єю з матір`ю позивачки, підтверджує тільки факт перебування останнього у трудових відносинах, а не факт отримання ним доходу, який він нібито заощаджував. Крім того, позивачкою не підтверджено факт отримання нею грошових коштів від [PERSON] . У довідці ОК-5 на ім`я [PERSON] , яку надано позивачем вказано заробітну плату з урахуванням податків у період з 1998 по 2023 рік. Якщо взяти до уваги період, що передував даті придбання спірної квартири, де зазначена сума заробітної плати до відрахування податків, враховуючи сплату комунальних платежів та задоволення мінімальних побутових потреб, невідомо звідки у матері позивачки заощадження у сумі 8000 дол. США. Крім того, слід зазначити, що жодного доказу отримання позивачкою грошових коштів у сумі 8000 дол. США від матері ані разом із позовною заявою, ані з відповіддю на відзив так і не надано. Щодо свідоцтва про право на спадщину, відповідно до якого матір позивача [PERSON] отримала у власність земельну ділянку, яку відповідно до договору оренди передала у платне користування хочемо зазначити наступне. Отримання спадщини матір`ю позивачки та вчинення правочину, а саме підписання договору оренди земельної ділянки відбулось після дати придбання спірної квартири, тому вказані докази ніяким чином не доводять факт наявності заощаджень у матері позивачки на момент придбання спірної квартири. З приводу доходів самої позивачки хочемо зазначити, що відповідно до довідки форми ОК-5, наданою разом із відповіддю на відзив, [PERSON] взагалі не працювала та не отримувала жодного доходу до дати придбання спірної квартири. З приводу перебування позивачки протягом 2015-2017 років у трудових відносинах поза межами України, зазначаємо, що [PERSON] не надано жодного належного доказу на підтвердження отримання заробітної плати за трудовим договором укладеним у Польщі. При поданні позовної заяви про поділ спільного майна подружжя позивачка зазначає лише про спірну квартиру, яку хоче визнати спільною власністю подружжя, при цьому нею не надано жодного належного доказу, який може підтверджувати факт придбання вказаної квартири саме за спільні кошти подружжя. Крім того, позивачка, якій добре відомо про договір позики укладений між [PERSON] та [PERSON] , підтвердженням якого є боргова розписка за якою відповідачем отримано грошові кошти саме на придбання спірної квартири, не вказує на наявність у колишнього подружжя не тільки спільного майна, а і спільних зобов`язань. Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 01.03.2024 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 17.05.2024 закрито підготовче провадження у цивільній справі, призначено справу до судового розгляду. Позиції учасників судового провадження У судовому засіданні позивач та її представник наполягали на задоволенні позовних вимог. Позивач [PERSON] , з її згоди допитана судом в якості свідка, відповідно до ст. 234 ЦПК України, надала показання, відповідно до яких повністю підтримала позовні вимоги, зазначила, що вона разом з відповідачем, колишнім чоловіком, працювали разом у Польщі з 2015 по 2018 рік. 23.07.2016 уклали шлюб. У 2018 році вирішили повернутись в України у м. Суми. Два тижні проживали у сестри відповідача. 19.07.2018 була придбана спірна квартира, при її купівлі вона була присутня та письмово надавала згоду, як дружина на придбання майна в інтересах сім`ї. Гроші надавали як її батьки, так і батьки відповідача по вісім тисяч доларів США. Квартира була придбана реально за 15700 доларів США, що в гривнах складало 412910 грн., а в договорі зазначена сума в гривнях 241200 грн. [INFO] народилась спільна дитина. 04.12.2023 шлюб між сторонами було розірвано. У судовому засіданні представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Фактичні обставини, встановлені судом. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, встановив фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1ст. 5 ЦПК). Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.07.2016 по 04.12.2023. Згідно Свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] , виданим Артемівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 23.07.2016, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 23.07.2016, актовий запис №374. Прізвища після реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12). [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про нардження Серії [NUMBER] (а.с. 14). Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 04.12.2023, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] який зареєстрований Артемівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №374 (а.с. 13). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, [PERSON] є власником квартири за адресою [ADDRESS] . Згідно Договору купівлі-продажу квартири від 19.07.2018, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Мазною Г.І., [PERSON] та [PERSON] уклали вказаний договір, відповідно до якого [PERSON] придбав квартиру за адресою [ADDRESS] у [PERSON] . Відповідно до 1.1 Покупець ( [PERSON] , за попередньою згодою своєї дружини [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків [NUMBER] , підпис на заяві якої засвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Мазною Г.І. 19 липня 2018 року за реєстровим № 1821, зобов`язується прийняти майно на праві приватної власності і сплатити за нього обговорену грошову суму. Відповідно до п. 2.1 Продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 241200 (двісті сорок одну тисячу двісті) гривень 00 копійок, які отримані Продавцем від Покупця до підписання цього договору. Відповідно до п. 2.3 Згідно звіту про оцінку майна, ідентифікатор за базою ФДМУ 3380606_12072018_063, виконаного фізичною особою-підприємцем [PERSON] , 12.07.2018р., оціночна вартість об`єкта оцінки становить 241200 грн 00 коп. (а.с. 17, 18). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання, відповідно до яких вона є матір`ю відповідача [PERSON] , квартира [ADDRESS] придбана за гроші її та її чоловіка у розмірі 17000 доларів США, які вони надали сину у м. Бахмут, коли він та колишня невістка приїхали в гості до них для придбання квартири для його сім`ї, при цьому сином була написана боргова розписка від 17.07.2018, що гроші надаються для придбання квартири за адресою: [ADDRESS] . На даний момент в Ковпаківському районному суді розглядається справа за її позовом до [PERSON] та [PERSON] , третя особа [PERSON] про стягнення боргу за розпискою. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] батько [PERSON] , надав показання, аналогічні показанням свідка [PERSON] . Допитані судом свідки сторони Відповідача фактично підтвердили позицію сторони Позивача про придбання спірної квартири в інтересах сім`ї Позивача та Відповідача за спільні кошти під час перебування у шлюбі. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частин першої та другої статті 321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановлених законом. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. До розірвання шлюбу кожен із подружися може вимагати поділу спільного майна у будь- який час. Позовна давність до таких вимог не застосовується (ч. 1 ст. 72 СК). Це правило підвищує можливості судового захисту майнових прав та інтересів подружжя. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 роз`яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного із подружжя про отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. В разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у спільній частковій власності. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Згідно правової позиції, викладеної у Постанові Велика Палата Верховного Суду у справі №\~523/14489/15-ц від 23.01.2024, при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Згідно правової позиції, викладеної у Постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.06.2024 № 712/3590/22 ( 61-14297сво23) наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. Судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги\~про поділ спільного сумісного майна. (Постанова Великої Палати Верховного Суд України від 23 січня 2024 року Справа №\~523/14489/15-ц) Суд приходить до висновку , що квартира під номером [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. За встановлених обставин суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню та у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири під номером [ADDRESS] , зареєстрованої 12.07.2018 на підставі Договору купівлі-продажу, серія та номер:1829, виданий 19.07.2018 приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Мазною Г.І., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1602595959101 за [PERSON] . Щодо ненадання судом оцінки кожному аргументу сторін, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судові витрати. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому суд вважає за доцільне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору у розмірі 3669 грн. 00 коп., Повернути [PERSON] з державного бюджету 891 грн. 00 коп., частину сплаченого судового збору при подачі позовної заяви у АТ КБ «Приват банк» згідно квитанції № 0.0.3470545484.1 від 14.02.2024.

Outcome: approved