Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-20 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до суду з позовом, в якому просить суд: визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 31.03.2021 вчинений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Яною Вікторівною, зареєстрований в реєстрі за № 63638, яким стягнуто з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Онлайн Фінанс» грошові кошти в сумі 9 783,37 грн.; стягнути із відповідача витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою адвоката в сумі 11 200 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що виконавчий напис було вчинено всупереч приписам ст. 87 Закону № 3425-XII. При цьому, нотаріус при вчиненні виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за написом, чим порушив норми ст. 88 Закону № 3425-XII, п. 284 Інструкції та п.1 Переліку. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10.07.2023 відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та визначено відповідні строки. Копію ухвали з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачем було отримано 20.07.2023, третьою особою, приватним виконавцем Макаренко А.С. вказані документи отримано 19.07.2024, що підтверджується рекомендованими поштовими повідомленнями про вручення поштового направлення. Третя особа, приватний нотаріус Головкіна Я.В. копію вказаної ухвали з копією позовної заяви та доданими до неї документами не отримала, а конверт повернувся до суду із відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою». Представник позивача копію ухвали суду від 10.07.2023 отримав 11.07.2023, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа. 29.08.2023 до суду від відповідача ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» надійшли заперечення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, у яких відповідач зазначив, що не погоджується з вимогою про стягнення витрат на правову (правничу) допомогу, вважає її безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Так, вартість судових витрат суттєво завищена та неспівмірна наданим послугам. З наданого позивачем договору про надання правової допомоги неможливо встановити для якої справи надається правова допомогою та стороною у такій справі є ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс». Зокрема, надання такої послуги, як «аналіз судової практики місцевих та апеляційних судів щодо вирішення спорів та визнання виконавчих написів нотаріуса такими, що не підлягають виконанню» неможливо розцінити як надання професійної правничої допомоги у справі, що надана клієнту, оскільки виокремлення адвокатом такої послуги як самостійного виду адвокатської послуги є необґрунтованим та охоплюється діями адвоката зі стадії «виконавцем підготовлено позовну заяву про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню». Відтак, час витрачений на ці послуги не повинен враховуватися та має бути виключено із загальної вартості наданих адвокатом Кірюшиним А.А. послуг правничої допомоги. Також, вартість витрат на професійну правову (правничу) допомогу є суттєво завищеною та неспівмірною фактично наданим послугам. Зокрема, складання позовної заяви, що містить в собі загальні норми права, складена адвокатом, який має вищу юридичну освіту, володіє спеціальними знаннями та коштує 11 200,00 грн. - є значно завищена відносно складності справи № 755/9618/23, яка не потребує спеціальних знань. Між тим, розгляд позовної заяви в суді першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами у справі, також не може свідчити про її складність, відповідно до ч. 4 ст.137 Цивільного процесуального кодексу України. Відтак, розмір витрат на професійну правову допомогу є завищеним та неспівмірним відносно складності справи про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Так, на підтвердження фактично понесених витрат Позивачем на правничу (правову) професійну допомогу у розмірі 11 200,00 грн. адвокатом Кірюшиним А.А., до матеріалів справи додано квитанцію до прибуткового касового ордера № 67 від 25.06.2023, проте дана квитанція не відповідає загальним вимогам затвердженим Правлінням Національного банку України «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» від 29.12.2017. Обов`язковими реквізитами при заповненні «корінця» і відривної квитанції цього бланка є: назва підприємства, податковий код підприємства, порядковий номер документа, дата складання документа, кореспондуючий рахунок бухгалтерського обліку, що використовується при проведенні даної операції, сума, яка вноситься до каси підприємства (проставляється цифрами), найменування організації або прізвище, ім`я та по батькові того, від чийого імені вноситься готівка в касу підприємства, сума прописом (дублюється отримана сума прописом), назва документа, на підставі якого вноситься готівка, підписи уповноважених на це осіб (касира підприємства або особи, що здійснює його функції і головного бухгалтера підприємства). Звертали увагу суду, що в вищезазначеній квитанції до прибуткового касового ордеру не зазначено податковий код підприємства та кореспондуючий рахунок бухгалтерського обліку, проте загальні вимоги затверджені Правлінням Національного банку України «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» від 15.12.2004 № 637 вимагають обов`язкового зазначення таких реквізитів при заповненні «корінця» і відривної частини квитанції до прибуткового касового ордера. Отже, квитанцію № 67 до прибуткового касового ордера від 25.06.2023 про сплату позивачем гонорару адвокату Кірюшину А.А., не можливо вважати належним доказом понесення судових витрат, а саме на правову допомогу у розмірі 11 200,00 грн. Проаналізувавши надані представником Позивача документи, можна прийти до висновку, що вартість виконаних адвокатом Кірюшиним А.А. робіт є завищеною, такою, що не відповідає критеріям обгрунтованості та розумності їх розміру у розумінні приписів ч. 3 ст. 141 ЦПК України, є неспівмірною зі складністю справи. Також, додані документи, що нібито свідчать про фактично понесені витрати позивачем на правничу (правову) допомогу є неналежними, оскільки останні не відповідають вимогам затвердженим Правлінням Національного банку України «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті України». Таким чином, вважають, що позовні вимоги в частині витрат щодо стягнення правової допомоги з ТОВ «Фінансова Компанія «Онлайн Фінанс» у розмірі 11 200,00 грн. є значно завищеними, та не співмірними наданим послугам. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19.10.2023 за заявою представника позивача вжиті заходи забезпечення позову. Інших заяв по суті справи не надходило. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як убачається з матеріалів справи, 23.04.2018 між ТОВ « СС ЛОУН» та [PERSON] укладено договір № 252342-А. 31.03.2021 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В., вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 63638, про звернення стягнення з [PERSON] , який є боржником за кредитним договором № 252342-А від 23.04.2018 укладеним з ТОВ «СС ЛОУН», правонаступником всіх прав та обов`язків якого, на підставі договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами № 40071779-06 від 30.10.2018 є ТОВ «ФІНФОРС», правонаступником всіх прав і обов`язків якого, на підставі договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами № 28/1220-01 від 28.12.2020 є ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС», заборгованість за кредитним договором № 252342-А від 23.04.2018, у загальному розмірі 9 783,37 грн. 11.02.2022 приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Макаренко А.С. при примусовому виконанні виконавчого напису № 63638 виданого 31.03.2021 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В. про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Онлайн Фінанс» заборгованості в розмірі 9783,37 грн. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Як на підставу вчинення виконавчого напису, приватний нотаріус посилався на статті 87-91 ЗУ «Про нотаріат» та пункт 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29.06.1999 №1172. Згідно з частиною першої статті 1 Закону України від 02.09.1993 № 3425-XII «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172. Відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.11.2016 скасовано. Визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», у тому числі в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Постанова набрала законної сили з моменту проголошення. Таким чином, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 визнано незаконним та нечинним п. 2 Переліку, на який посилався приватний виконавець при вчиненні спірного виконавчого напису нотаріусу. Оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 31.03.2021, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14, резолютивна частина якої була опублікована в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21.03.2017 № 23. За таких обставин, приватний нотаріус, не мав права вчиняти виконавчий напис на підставі пункту 2 Переліку, який визнано незаконним та нечинним на час вчинення нотаріальних дій. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Такі висновки викладені в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2021 у справі № 910/10374/17 Верховний Суд у своїй постанові від 12.03.2020 у справі № 757/24703/18-ц дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Таким чином убачається, що в порушення вказаних положень матеріального права оспорюваний виконавчий напис було вчинено на підставі кредитного договору, який нотаріально не посвідчений. З огляду на викладене, суд приходить до висновку що позовні вимоги [PERSON] про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Також, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58 (sad) принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) заява № 18390/91; пункт 29). Таким чином, інші доводи сторін, які наведені у заявах по суті справи, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних з професійною правничою допомогою адвоката, суд доходить наступного. Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України. За положеннями пункту 4 частини першої статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики. Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09.06.2017, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)). За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема в частині домовленостей щодо вартості послуг адвоката, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність, що викладено у постанові Верховного суду від 19.05.2022 у справі 824/152/21 та є релевантними до застосування у даних правовідносинах. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. У своїй постанові від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунки таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Процесуальними нормами встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є:договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені Верховним Судом у постановах у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18). Чинне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, однак зобов`язує надати докази щодо надання правової допомоги. На підтвердження понесених позивачем судових витрат на оплату професійної правничої допомоги до суду надано: договір про надання правової допомоги від 25.06.2023, укладений між Адвокатським бюро «Артема Кірюшина» в особі директора Кірюшина Артема Андрійовича та [PERSON] (далі - Договір); акт виконаних робіт від 25.06.2023 по договору про надання правової допомоги від 25.06.2023; квитанцію до прибуткового касового ордеру № 67 від 25.06.2023. За умовами п. 2.1. Договору, виконавець бере на себе правове та процесуальне представництво замовника в частині представлення її інтересів в судах незалежно від їх предметної, територіальної та інстанційної юрисдикції у будь-яких спорах в яких замовник є стороною або учасником справи, в органах та у осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів шляхом надання юридичних консультацій, підготовки відповідних процесуальних документів, зокрема позовних заяв, заяв про забезпечення позову, їх підписання, подання до судів, участі у судових засіданнях, підготовку та направлення адвокатських запитів тощо. Згідно положень розділу 5 Договору, оплата здійснюється замовником у готівковій формі, на підставі актів приймання-передачі виконаних робіт, окремих кошторисів або рахунків, у відповідності до виконаних видів юридичних послуг або запланованих витрат, пов`язаних з виконанням цього договору. Вартість послуг за цим договором визначається відповідно до обсягу наданих послуг, вказаних у акті приймання-передачі виконаних робіт. При належному виконанні умов цього договору, сторони підписують акт про виконання юридичних послуг. Цей акт підписується сторонами після виконання обов`язків, що випливають з цього договору. Згідно акту виконаних робіт від 25.06.2023 по договору про надання правової допомоги від 25.06.2023, виконавцем надано послуги з надання професійної правової допомоги складає 11 200,00 грн. Оплата виконаних робіт за договором про надання правової допомоги від 25.06.2023 замовником проведена у готівковій формі в сумі 11 200,00 грн. Згідно акту виконаних робіт від 25.06.2023 по договору про надання правової допомоги від 25.06.2023, виконавцем надано замовнику наступні послуги: 1)усну консультацію щодо підстав та порядку визнання виконавчих написів нотаріуса такими, що не підлягають виконанню, наслідків визнання вказаних написів такими, що не підлягають виконанню, порядку подання позовних заяв до суду та їх розгляду, можливостей апеляційного оскарження судових рішень в порядку цивільного судочинства, узгодження правової позиції та визначено план дій у справі, тривалістю 4 (чотири) години, вартість однієї години консультації 800,00 грн., а загалом - 3 200,00 грн. 2)аналіз судової практики місцевих та апеляційних судів щодо вирішення спорів про визнання виконавчих написів нотаріуса такими, що не підлягають виконанню, тривалістю 5 (п`ять) годин, вартість однієї години аналітичної роботи 800,00 грн., а загалом - 4 000,00 грн. 3)підготовлено позовну заяву про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, тривалість підготовки документу склала 5 (годин) годин, вартість однієї години 800,00 грн., а загалом - 4 000,00 грн. Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № 67 від 25.06.2023, Адвокатським бюро «Артема Кірюшина» було прийнято від [PERSON] грошові кошти у розмірі 11 200,00 грн. за договором про надання правової допомоги від 25.06.2023. Так, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Верховний Суд у справі № 922/3812/19 висловив позицію про те, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України) Відповідач заперечуючи проти задоволення вимог в частині стягнення витрат, пов`язаних з професійною правничою допомогою посилався на те, що позовні вимоги в частині витрат щодо стягнення правової допомоги з ТОВ «Фінансова Компанія «Онлайн Фінанс» у розмірі 11 200,00 грн. є значно завищеними, та не співмірними наданим послугам. Так, суд, аналізуючи надані послуги адвокатом позивачу у розрізі заявлених вимог, з урахуванням предмету позову, зважаючи на подані до суду докази на підтвердження понесення таких витрат, доходить висновку, що заявлені позивачем до стягнення витрати на професійну правничу допомогу є неспівмірними із складністю справи та є завищеними, відтак такі витрати підлягають зменшенню. Зокрема, недоцільно перекладати тягар понесення позивачем витрат на надання професійної правничої допомоги адвокатом у частині аналізу адвокатом судової практики місцевих та апеляційних судів щодо вирішення спорів про визнання виконавчих написів нотаріуса такими, що не підлягають виконанню, оскільки такі послуги не слід ототожнювати із наданням професійної правничої допомоги. Аналіз судової практики адвокатом у певній категорії справ не може бути віднесено до інших видів правової допомоги, оскільки обізнаність адвокатом у судовій практиці щодо вирішення спірних питань певної категорії спорів відноситься до компетенції адвоката, відтак не може слугувати окремим видом надання професійної правничої допомоги, тому суд доходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача у цій частині, з урахуванням наявності заперечень відповідача щодо таких витрат. Поряд з цим, суд, вирішуючи питання стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги, з урахуванням наведеного вище, дослідивши надані докази на підтвердження таких витрат, у розрізі заявлених вимог, зважаючи на складність справи та обсяг наданих послуг та виконаних робіт, вважає обґрунтованим понесений позивачем розмір судових витрат на оплату професійної правничої допомоги у сумі 7 200,00 грн., оскільки такий розмір судових витрат для позивача був неминучим, зважаючи на задоволення позовних вимог у частинні визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 200,00 грн., які документально підтверджені наданими позивачем доказами. Оскільки в силу ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач був звільнений від сплати судового збору за подання до суду позову про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, з урахуванням ч.6 ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» із відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 610,40 грн. за подання до суду позовної заяви та заяви про забезпечення позову. Враховуючи викладене та

Outcome: approved