Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-24 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив визначити місце проживання доньки [PERSON] ( [INFO] ) з ним - батьком, за його місцем проживання. В обґрунтування позову вказано, що сторони перебували у шлюбі, у якому народилася спільна донька [PERSON] . По мірі зростання дитини, [PERSON] почала поступово відмовлятись від своїх батьківських обов`язків щодо її виховання, більше часу приділяти своїм подругам та дозвіллю, що супроводжувалось постійним вживанням алкогольних напоїв, вказане з часом стало викликати алкогольну залежність, фактично вихованням дитини займався позивач. З метою проведення лікування алкоголізму своєї дружини, [PERSON] спільно з дружиною вирішили звернутись до приватного наркологічного центру в м. Києві «Рековері», про вказане свідчить заява-згода на проведення курсу реабілітації для усунення причин асоціальної поведінки її соціальної адаптації від 26 серпня 2018 року, та згода на лікування. Після проходження курсу реабілітації для усунення причин асоціальної поведінки її соціальної адаптації, певний період часу [PERSON] алкогольних напоїв не вживала. Однак лікування не надало бажаного результату та на фоні постійного вживання алкогольних напоїв відповідача, стосунки між подружжям почали погіршуватись. Згодом [PERSON] почала свідомо ухилятись від виконання своїх материнських обов`язків щодо виховання своєї доньки. Ухилення її від виконання материнських обов`язків полягає у свідомому самоусуненні від виховання дитини, піклування про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створення належних умови для розвитку її природних здібностей та готування її до самостійного життя та праці. Мати взагалі перестали піклуватись про фізичний та духовний розвиток дитини, не забезпечувала необхідного харчування та медичного догляду. Не здійснювала підготовку до дорослого життя та не проявляла зацікавленості до її внутрішнього світу. У зв`язку з викладеним, приблизно в жовтні 2022 року батько дитини [PERSON] вирішив спільне проживання разом з дружиною припинити, в ході чого разом зі донькою переїхав до свого до житлового будинку загальною площею 169, 9 кв м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Після переїзду, батько влаштував дитину до виховального закладу Міжнародного англомовного садочка-школи «СмайлАп». [PERSON] мешкає окремо від родини за місцем реєстрації своєї матері ( [ADDRESS] ), доньку не відвідує, зловживає спритними напоями. Вказана ситуація призвела до того, що у серпні 2023 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] з вимогою про розірвання шлюбу. Рішенням Печерського районного суду м. Києва № 757/37615/23-ц від 19 грудня 2023 року, шлюб розірвано. Відповідач [PERSON] позов визнала, не заперечувала проти його задоволення, просила справу слухати за її відсутності, засобами поштового зв`язку від неї надійшла до суду відповідна нотаріально посвідчена заява /а. с .117, 118/. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 23 лютого 2024 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана цивільна справа за позовною заявою, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), та передано 27 лютого 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 27 лютого 2024 року судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру з інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача фізичної особи. 27 лютого 2024 року ухвалою судді у справі відкрито провадження для розгляду справи у загальному провадженні /а. с. 104-105/. 18 квітня 2024 року засобами поштового зв`язку до суду надійшла заява відповідача про розгляд справи за її відсутності, у якій вона визнала позов, підтримала позовні вимоги і просила їх задовольнити /а. с .117, 118/. 16 травня 2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження і призначено до розгляду по суті /а. с. 124/. 25 червня 2024 року представник позивача подав заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позов підтримав і просив задовольнити, до заяви додав висновок Служби у справах дітей Макарівської селищної ради, у якому Служба рекомендувала визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з батьком - [PERSON] . Сторони, їхні представники, представник третьої особи у судове засідання не з`явилися, окрім вищевказаних, як заяви з процесуальних питань, як і заяви по суті, не надходили до суду. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 26 лютого 2016 року у подружжя [PERSON] та [PERSON] народилася донька [PERSON] , посвідчено свідоцтвом за актовим записом № 728 від 04 березня 2016 року, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві серії [NUMBER] /а. с. 23/. У жовтні 2022 року подружжя почали проживати окремо один від одного, у ході чого [PERSON] разом зі донькою переїхав до свого до житлового будинку, загальною площею 169,9 кв м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Після переїзду, батько влаштував доньку до виховального закладу Міжнародного англомовного садочка школа «СмайлАп». Відповідно до отриманої інформації, з системи електронні послуги «Приват24», до цивільного позову було долучено відомості (квитанції про оплату послуг з навчання дитини) за період з 01 січня по 2023 рік, де вказано, що оплату вказаних послуг здійснював безпосередньо [PERSON] , тобто батько дитини. Відповідно до декларації від 02 жовтня 2023 року, укладеної між Комунальним Некомерційним підприємством «Макарівський центр первинної медико-санітарної допомоги «Макарівської селищної ради» та [PERSON] щодо надання медичних послуг про лікування дитини [PERSON] , офіційним представником дитини у лікарні являється саме батько дитини [PERSON] . Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 грудня 2023 року у справі № 757/37615/23-ц шлюб, зареєстрований 27 червня 2003 року [PERSON] та [PERSON] за актовим записом № 293, згідно з виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , розірвано /а. с. 18-21/. Відповідно до довідки №10 від 12 лютого 2024 року, виданої Червонослобідським старостинським округом Бучанського району Київської області встановлено, що [PERSON] разом зі своїм батьком [PERSON] мешкають за адресою: [ADDRESS] . Крім того вказано, що дитина повністю знаходиться на утриманні свого батька. З 13 березня 2024 року [PERSON] добровільно проходить курс соціально-психологічної допомоги у реабілітаційному центрі ГО «Могутня нація» /а. с. 110/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 Сімейного кодексу України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно з висновком Служби у справах дітей Макарівської селищної ради, визначення місця проживання малолітньої [PERSON] разом з її батьком є доцільним, відповідає інтересам дівчинки. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Вирішуючи спір щодо місця проживання дитини з батьком, надавши належну оцінку усім обставинам справи, а саме, що донька [PERSON] тривалий час проживає з ним у належно створених ним умовах для повноцінного її виховання та розвитку, враховуючи визнання відповідачем позову та висновок Служби у справах дітей Макарівської селищної ради, суд, виходячи із найкращих інтересів дитини, визначає місце її проживання саме разом з батьком. Матір дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль в її житті та розвитку, має право та обов`язок піклуватися про її здоров`я, стан розвитку, незалежно від того, з ким вона проживатиме. Беручи до уваги обставини цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання доньки та забезпечити доброзичливе спілкування один з одним, суд дійшов до висновку про те, що зазначене буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме її повноцінному вихованню та розвитку. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, у першу чергу, стосунках між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з донькою, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Подаючи до суду позовну заяву про визначення місця проживання доньки, [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 1 211, 20 грн, які на підставі положень частини першої статті 141 ЦПК України, підлягають стягненню стороні, на користь якої ухвалено рішення /а. с. 12, 103/. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved