Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-23 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності на нерухоме майно. Свої вимоги мотивував тим, що 20 червня 1997 року відповідно до договору № 2-0104/97, укладеного та зареєстрованого Товарною біржею «Київська біржа нерухомості «Джі-Ай-Пі» позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] та [PERSON] придбали у [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] .Пунктом 7 цього Договору передбачено, що для виконання статті 277 Цивільного кодексу України договір підлягає реєстрації в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на ім`я [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Відповідно до інформаційної довідки КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» КВ-2023 № 24368 від 02 серпня 2023 року квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях.Згідно листа Державного архіву м. Києва від 23 серпня 2023 року документи Київської біржі нерухомості «Джі-Ай-Пі» на зберігання до Державного архіву м. Києва не надходили. Позивачем втрачено правовстановлюючий документ на квартиру, внаслідок чого останній не може здійснити її реєстрацію у встановленому на цей час порядку та в повній мірі реалізувати своє право власності. У зв`язку з чим позивач просить суд визнати за ним право власності на 1/3 частин квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 14 листопада 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. 20 червня 1997 року відповідно до договору № 2-0104/97, укладеного та зареєстрованого Товарною біржею «Київська біржа нерухомості «Джі-Ай-Пі» позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] та [PERSON] придбали у [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с. 13). Пунктом 7 цього Договору передбачено, що для виконання статті 277 Цивільного кодексу України (в редакції від 1963 року) договір підлягає реєстрації в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на ім`я [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. [INFO] помер [PERSON] (а.с. 14). Відповідно до інформаційної довідки КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» КВ-2023 № 24368 від 02 серпня 2023 року квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях (а.с. 19). Згідно листа Державного архіву м. Києва від 23 серпня 2023 року документи Київської біржі нерухомості «Джі-Ай-Пі» на зберігання до Державного архіву м. Києва не надходили (а.с. 23). Позивач просить суд визнати за ним право власності на 1/3 частин квартири [ADDRESS] . Підставою для задоволення позовних вимог зазначено те, що позивачем втрачено правовстановлюючий документ на квартиру, внаслідок чого останній не може здійснити її реєстрацію у встановленому на цей час порядку та в повній мірі реалізувати своє право власності. За змістом п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідач [PERSON] скористалась процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог не заперечувала (а.с. 43-45). Відповідач [PERSON] не скористалась процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк. Представник відповідача Київської міської ради скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву в якому просив ухвалити рішення згідно норм чинного законодавства (а.с. 39-41). Згідно з ч. 1 ст.15, чч. 1, 2 ст. 16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права власності. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Позивач, звертаючись із позовними вимогами до суду, самостійно обирає спосіб захисту своїх прав та інтересів. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на те, що він є співвласником спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 20 червня 1997 року, однак він втратив правовстановлюючий документ на квартиру, внаслідок чого не може здійснити її реєстрацію у встановленому на цей час порядку та в повній мірі реалізувати своє право власності. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України. Згідно із ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи те, що договір купівлі-продажу укладено 20 червня 1997 року, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, який був чинний на час виникнення даних правовідносин. У ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР ( в редакції Закону від 29 грудня 1996 року) передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно зі ст. 47 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Правило ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року) про визнання угоди дійсною не може бути застосоване, якщо сторонами не досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження. Як роз`яснено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 101,102,105, 114, 226 ЦК ). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, що існувала на момент виникнення спірних правовідносин) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Однак, за загальним правилом, визначеним у стст.47, 227 ЦК УРСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), договори купівлі-продажу нерухомості підлягали нотаріальному посвідченню. У період укладання оспорюваного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві. Згідно зі ст.ст.224, 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте згідно зі ст.15 закону «Про товарну біржу» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч.1 ст.128 ЦК УРСР), а відповідно до ст.153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Отже, положення ст.227 ЦК УРСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як ст.15 закону «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення ст.15 закону «Про товарну біржу» по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто закон спеціальний переважає закон загальний. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року по справі № 640/3509/19. Отже, угоди щодо придбання на біржових торгах, об`єктів нерухомого майна вимагають оформленню в нотаріальній формі. Ураховуючи викладене, немає різниці, де фізичні або юридичні особи уклали угоду - на біржі чи поза нею. Тому необхідно дотримуватися законодавчо встановленої форми угод про відчуження нерухомого майна незалежно від місця, де ці угоди укладаються. Для договорів купівлі-продажу, міни жилого будинку (ст.ст.227, 242 ЦК УРСР) у разі, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, було установлено обов`язкову нотаріальну форму. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору. Однак позивачем не доведено, що договір від 20 червня 1997 року № 2-0104/97 був нотаріально посвідчений, чим не виконано вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тому у задоволенні позовних вимог по цій справі слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed