Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-17 00:00:00

І. Виклад позицій учасників справи. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , який в подальшому уточнила ( а.с.148-153,т.1), за результатами розгляду якого просить визнати недійсним договір довічного утримання від 10 червня 2021 року, укладений між нею, [PERSON] , та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 2920. Позов обґрунтовано таким. Позивачка є особою похилого віку, інвалідом 2 групи, в квітні 2021 року перенесла операцію на правому оці. Проживає разом із сином - [PERSON] , 1961 р.н., який є інвалідом 2 групи за психічним захворюванням. У зв`язку з поганим станом здоров`я, а також хворобою сина, [PERSON] мала на меті укласти договір довічного утримання, за яким [PERSON] після її смерті буде забезпечений довічним проживанням в квартирі за адресою : [ADDRESS] , яка належить їй на праві власності, а їй буде наданий догляд та допомога ( прибирання житла, прання, готування їжі, купівля харчів та ліків, сплата комунальних послуг). 10.06.2021 року між нею та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] З часу укладання договору вона не отримала жодного виду догляду, а наприкінці серпня 2021 року від своїх знайомих та адвоката, які прочитали їй вказаний договір, дізналася, що умовами договору не передбачений обов`язок відповідача забезпечувати її доглядом довічно та в договорі не зазначено, що її син довічно буде забезпечений житлом у спірній квартирі. Договір нею особисто не був прочитаний, оскільки вона страждає на захворювання обох очей. Фінансової допомоги у вигляді 600 грн. щомісяця, як то зазначено в договорі довічного утримання , не потребувала. При укладенні договору розраховувала саме на догляд з боку відповідача та довічне проживання сина - інваліда 2 групи за психічним захворюванням, тому при вчиненні правочину помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, волевиявлення в укладеному договорі не відповідало її внутрішній волі, а тому вимушена звернутися до суду з цим позовом. Як на правові підстави заявленої вимоги позивачка посилається на статті 215,216,744 ЦК України. У червні 2022 року від представника відповідача - адвоката Кушнарьова Є.І. надійшов відзив на позов , із змісту якого вбачається, що відповідач проти позову заперечує з таких підстав. По-перше, позивачка свідомо та обмірковано уклала договір довічного утримання ( далі - Договір), заздалегідь попередньо погодила всі його істотні умови, підготувала всі необхідні документи для укладення договору довічного утримання. По-друге, Договір між сторонами був укладений з урахуванням вільного волевиявлення [PERSON] , що відповідає її внутрішній волі. З попереднім та обдуманим погодженням всіх умов Договору, без жодних помилок. У позивачки як на момент укладення Договору, так і задовго до його підписання не виникало жодних помилок, неправильного сприйняття або іншого розуміння погоджених умов договору, оскільки всі умови Договору погоджувались декілька разів. По-третє, відповідач добросовісно виконував умови договору і за майже рік його дії позивачка та її син отримали більше ніж 42 000,00 грн. на його виконання. Крім того, [PERSON] постійно спілкується з позивачкою, вітає зі святами, пропонує у випадку необхідності додаткову допомогу, надсилає подарунки тощо. По-четверте, позивачкою не надано суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу на підтвердження заявленої позовної вимоги - допущення помилки стосовно умов договору ( а.с.182-193,т.1). У червні 2022 року від позивачки до суду надійшла відповідь на відзив, яка містить контраргументи [PERSON] проти заперечень відповідача. У своїй заяві по суті справи позивачка зауважила, що нотаріус [PERSON] роз`яснень щодо істотних умов договору довічного утримання їй не надавала. Відповідача [PERSON] до підписання спірного договору вона не бачила, навіть при укладанні договору у нотаріуса з ним вона не спілкувалася. Вважала, що укладає договір з ТОВ « Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів», а [PERSON] представник цього товариства. Від [PERSON] , свідка по цій справі, а також адвоката вона дізналася, що укладений нею договір не відповідає її волі та намірам захистити сина, та отримати не тільки матеріальну, але і фізичну допомогу та догляд. Пропозицію відповідача про внесення будь-яких змін до договору довічного утримання вона відхиляє, оскільки розуміє, що ніякі зміни до вказаного договору, коли її син не є стороною правочину, не можуть забезпечити йому вільне користування житловим приміщенням за спірним договором. Вона згодна повернути відповідачу всі витрати, які він поніс за цим договором. Одночасно з подачею відзиву на позов позивачкою подано заяву про поновлення строку надання відповіді на відзив та додаткових доказів по справі. ( а.с.55-60,т.2). У серпні 2022 року від представника відповідача - адвоката Кушнарьова Є.І. до суду надійшли заперечення проти відповіді на відзив, які містить контраргументи відповідача проти заперечень відповідача, які містяться у відповіді на відзив. Заперечуючи проти доводів позивачки, які містяться у відповіді на відзив, представник відповідача зазначив таке. Відеозапис, з якого вбачається, що [PERSON] в день укладення договору без окулярів чітко і без помилок підписала договір довічного утримання ; відмова [PERSON] від послуг помічниці по дому [PERSON] ; надання реквізитів банківського рахунку та підписання відповідних документів є доказами вільного волевиявлення позивачки на укладення договору саме на умовах матеріального ( грошового) забезпечення. Перед укладенням спірного договору [PERSON] власноручно підписала заяву нотаріусу про укладення договору довічного утримання саме на грошовому утриманні, а не на умовах догляду. В пункті 1 спірного договору зазначено, що [PERSON] зобов`язується довічно забезпечувати утриманням відчужувача та [PERSON] . Пункт 7 Договору передбачає, що у випадку смерті [PERSON] набувач зобов`язується довічно утримувати [PERSON] та після смерті відчужувача та / або її сина, поховати їх. Жодних прав [PERSON] оспорюваний договір не порушує, оскільки він зареєстрований та фактично проживає в квартирі. [PERSON] є членом сім`ї позивача, його житлові права захищені ЦК України, ЖК України та договором довічного утримання ( а.с.73-78,т.2).. У лютому 2023 року від третьої особи - [PERSON] надійшли письмові пояснення щодо спірної ситуації, з яких вбачається таке. [PERSON] є дружиною відповідача. 10.06.2021 року вона була присутня під час погодження умов та підписання договору довічного утримання з позивачкою, оскільки надавала письмову згоду своєму чоловіку на укладення договору. Може підтвердити , що [PERSON] самостійно приїхала до нотаріуса ; окремо спілкувалася з нотаріусом в його кабінеті щодо встановлення дійсних намірів щодо укладення договору довічного утримання ; в той же день позивачка отримала від її чоловіка одноразову виплату у розмірі 20 000,00 грн, про що власноруч написала розписку ; у нотаріуса [PERSON] всі документи ретельно вичитувала ( без окулярів), та підписувала ; позивачка особисто погодила та підтвердила, що хоче отримувати грошову допомогу по 600,00 грн. на місяць, а в разі її смерті - щоб ці кошти отримував її син [PERSON] ; позивачка не висловлювала побажань надання їй та ( або) її сину догляду ; до теперішнього часу її чоловік виконує умови спірного договору, а позивачка щомісяця приймає від нього грошові суми, претензій не висловлює ( а.с.175-176,т.2). ІІ. Заяви, клопотання учасників справи. 11 жовтня 2021 року позивачка звернулася із заявами про : витребування доказів, а саме нотаріальної справи по посвідченню договору довічного утримання, укладеного між [PERSON] та [PERSON] від 10.06.2021 р., реєстровий номер 2920 ( а.с.7-8,т.1) та виклик свідка [PERSON] ( а.с.9-10,т.1). 13 жовтня 2023 року позивачка звернулася із заявою про забезпечення позову ( а.с.58-59,т.1). 25 січня 2022 року представник відповідача - адвокат Кушнарьов О.В. звернувся з клопотанням про відкладення розгляду справи ( а.с.76-77,т.1). 12 лютого 2022 року позивачка звернулася до суду з клопотанням про поновлення строку на подачу доказів та долучення їх до матеріалів справи ( а.с.155,т.1). 22 лютого 2022 року, 9 червня 2022 року, 29 серпня 2022 року представник відповідача - адвокат Кушнарьов О.В. звертався із заявами про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції ( а.с.124-125, 172, т.1, а.с.88,т.2). 9 червня 2022 року представник відповідача - адвокат Кушнарьов О.В. звернувся із заявою про поновлення строку для подання відзиву на позов ( а.с.173-175,т.1). 9 вересня 2022 року, 19 квітня 2022 року представник відповідача - адвокат Кушнарьов О.В. звертався із заявами про виклик та допит свідка в судовому засіданні в режимі відеоконференції ( а.с.14-15, 188, т.2). 12 липня 2022 року представник відповідача - адвокат Кушнарьов О.В. звернувся з клопотанням про відкладення розгляду справи ( а.мс.36,т.2). 8 вересня 2022 року представник відповідача - адвокат Кушнарьов О.В. звернувся з клопотанням про ознайомлення з матеріалами справи ( а.с.94,т.2). 15 вересня 2022 року представник відповідача - адвокат Кушнарьов О.В. звернувся з клопотанням про долучення до справи доказів ( а.с.116,117,т.2). 4 жовтня 2022 року, 15 червня 2023 року представник позивачки - адвокат Жидкова Л.І. зверталася із заявами про ознайомлення з матеріалами справи ( а.с.99, 223, т.2). 6 лютого 2023 року, 20 квітня 2023 року представник позивачки - адвокат Жидкова Л.І. зверталася із заявами про відкладення розгляду справи ( а.с.154,193, т.2). 22 листопада 2023 року, 22 травня 2024 року позивачка [PERSON] зверталася із заявами про відкладення розгляду справи ( а.с.136, 203, т.3). 22 листопада 2023 року позивачка [PERSON] звернулася із заявою про відвід судді ( а.с.151-153,т.3). 18 січня 2024 року представник відповідача - адвокат Кушнарьов О.В. звернувся із заявою про надання доступу до електронної справи ( а.с.149,т.3). 28 березня 2024 року від третьої особи - ПН [PERSON] надійшла заява про її участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції ( а.с.187,т.3). 5 жовтня 2024 року представник позивачки - адвокат Жидкова Л.І. звернулася з клопотанням про поновлення строку для надання доказів ( а.с.164,165, т.3). ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя ( далі -суд) від 18 жовтня 2021 року позов [PERSON] залишено без руху, з наданням позивачеві строку для усунення недоліків позовної заяви ( а.с.36-37,т.1). Ухвалою суду від 13 грудня 2021 року провадження у цій справі відкрито ; вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження ; справу призначено до розгляду у підготовче судове засідання ; зобов`язано приватного нотаріуса Юахматську Т.М. надіслати на адресу суду належним чином засвідчену копію нотаріальної справи по посвідченню договору довічного утримання, укладеного між [PERSON] та [PERSON] від 10.06.2021 р., реєстровий номер 2920 ( а.с.54-55, т.1). Ухвалою суду від 13 грудня 2021 року заяву [PERSON] задоволено ; накладено арешт на квартиру, розташовану за адресою : [ADDRESS] , яка належить [PERSON] ( а.с.61-64,т.1). Ухвалою суду від 25 січня 2022 року підготовче судове засідання відкладено ; строк проведення підготовчого провадження у цій справі продовжено до 14 березня 2022 року ( а.с.118-119,т.1). Ухвалою суду від 23 лютого 2022 року заяву представника відповідача - адвоката Кушнарьова О.В. про його участь в судовому засіданні в режимі відео конференції задоволено ( а.с.127,т.1). Ухвалами суду від 9 січня 2023 року, 15 березня 2023 року, 20 квітня 2023 року заяви представника відповідача - адвоката Кушнарьова О.В. про виклик та допит свідка в судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено ( а.с.147,182,196, т.2). Ухвалою суду від 12 червня 2023 року позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи - [PERSON] , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу, [PERSON] , про визнання недійсним договору довічного утримання від 10.06.2021 року,залишено без розгляду ( а.с.219-221,т.2). Постановою Запорізького апеляційного суду від 1 серпня 2023 року ухвалу суду від 12 червня 2023 року про залишення позову без розгляду скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду ( а.с.50-51,т.3). Ухвалою суду від 28 серпня 2023 року справу прийнято до провадження, та призначено до розгляду по суті ( а.с.61-62,т.3). Ухвалою суду від 9 лютого 2024 року заяву позивачки [PERSON] про відвід судді Скользнєвої Н.Г. передано до канцелярії суду для визначення судді, який буде розглядати питання відводу у порядку, встановленому ч.3 ст. 33 ЦПК України ( а.с.157,т.3). Ухвалою суду від 12 лютого 2024 року у задоволенні заяви позивачки [PERSON] про відвід судді Скользнєвої Н.Г. відмовлено ( а.с.172, т.3). Ухвалою суду від 1 квітня 2024 року заяву ПН [PERSON] про її участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено ( а.с.189,т.3). В суді позивачка та її представник, кожен в окремості, позовні вимоги, з урахування уточнень, підтримали; просять їх задовольнити з підстав, викладених у заявах по суті справи - позові, відповіді на відзив. Представники відповідача в суді проти позову заперечує з підстав, викладених в заявах по суті справи : відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив; просить у задоволенні позову відмовити. Третя особа - [PERSON] , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу, виступає на стороні відповідача - проти позову заперечує. Суд, заслухавши вступні слова учасників справи, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши в порядку, визначеному в підготовчому засіданні у справі, докази, якими вони обґрунтовуються, приходить до такого. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом ; зміст спірних правовідносин ; оцінка Суду. В суді встановлено, що позивачка [PERSON] - є особою похилого віку, 1939 року народження, має другу групу інвалідності ( а.11,16,т.1). На праві особистої приватної власності [PERSON] належить квартира [ADDRESS] , яка складається з однієї житлової кімнати, загальною площею 27,85 кв.м., у тому числі жилою площею - 14,72 кв.м. , на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданого Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради 13 червня 2006 року та зареєстрованого в ОП ЗМБТІ 01 липня 2006 року, номер запису 34571 ( а.с.88-91,т.1). У квартирі [ADDRESS] разом із позивачкою проживає та зареєстрований її син - [PERSON] , [INFO] , який має другу групу інвалідності ( а.с.17,94 зв., т.1). Як у позовній заяві, так і в суді позивачка зазначала, що мала на меті укласти договір довічного утримання, за яким перш за все її син, який є інвалідом 2 групи по психічному захворюванню після її смерті буде забезпечений довічним проживанням в квартирі, яка їй належала на праві власності, а їй буде наданий догляд, оскільки вона не має можливості самостійно піклуватися про себе через хвороби та який їй не може забезпечити її син за станом здоров`я. З цією метою 10 червня 23021 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса [PERSON] із заявою про посвідчення договору довічного утримання, в якій вказала, що їй відомо, що право власності на належну їй квартиру перейде до [PERSON] після посвідчення цього договору, але вона залишається довічно проживати в зазначеній квартирі ; вона отримає одноразову допомогу та оплату комунальних послуг, які будуть надаватися їй довічно ; їй відомо, що на квартиру накладається заборона відчуження до припинення / виконання або розірвання договору довічного утримання, а саме до смерті [PERSON] , [INFO] ( а.с.105,т.1). Із змісту заяви вбачається, що позивачка фактично підтвердила свій намір забезпечити свого сина довічним проживанням у квартирі, яка їй належала на праві власності, вказавши, що їй відомо, що заборона відчуження квартири буде діяти до смерті її сина [PERSON] , тобто до припинення або розірвання договору довічного утримання. 10 червня 2021 року між [PERSON] ( Відчужувач) та [PERSON] ( Набувач) ( далі разом - Сторони) укладено договір довічного утримання( далі- Договір) , за яким [PERSON] передала у власність , а [PERSON] отримав у власність квартиру [ADDRESS] ; за яким [PERSON] зобов`язався забезпечувати [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого за вказаною адресою, утриманням довічно на умовах цього договору. Із змісту пункту 7 Договору вбачається, що [PERSON] взяв на себе зобов`язання довічно утримувати Відчужувача та [PERSON] , тобто забезпечувати грошовими ресурсами, на які вони самостійно будуть забезпечувати себе харчуванням, одягом, лікарськими засобами, тощо. Сторони домовились, що утримання оцінюється Сторонами за спільною згодою у розмірі 600,00 грн. на місяць, які будуть щомісячно надаватися Відчужувачу, а в разі її смерті забезпечувати [PERSON] , способом вказаним в п.8 цього Договору. Крім вищезазначеної суми, Набувач зобов`язаний щомісячно оплачувати житлово- комунальні послуги за квартиру у строки, встановлені « послуг, незалежно від того, з ким вони укладені ( Набувачем чи Відчужувачем)». Набувач зобов`язується здійснити поховання Відчужувача та [PERSON] після їх смерті, або компенсувати вартість ритуальних послуг особі, яка здійснила поховання, у разі неможливості здійснити поховання Набувачем самостійно через поважні причини. Згідно з пунктом пункту 9 Договору одноразове грошове утримання визначено Сторонами за спільною згодою у розмірі 20 000,00 грн., які Відчужувач отримав повністю від Набувача перед підписанням цього Договору. Згідно з пунктом 13 Договору істотними умовами цього договору вважатимуться : вчасна оплата щомісячних платежів виключно в межах встановлених пунктом 7 даного договору, і довічне право на проживання [PERSON] на всій площі у вказаній квартирі, що відчужується. Із змісту пункту 14 Договору вбачається, що цей Договір може бути розірваний за згодою Сторін, а у випадку невиконання його істотних умов і відмови від добровільного розірвання однієї зі Сторін - у судовому порядку. Договір довічного утримання припиняється зі смертю Відчужувача ( [PERSON] ). ( а.с.85-87,т.1). Після укладення договору і по день ухвалення цього рішення [PERSON] виплатив [PERSON] одноразове грошове утримання у розмірі 20 000,00 грн., щомісячно на відкритий позивачкою рахунок у банківській установі перераховує по 600,00 грн. та щомісячно у повному обсязі сплачує витрати на житлово - комунальні послуги. Ці обставини повністю визнаються учасниками справи та підтверджуються належними та допустимими доказами ( а.с.197, 205-249,т.1, а.с.7-12,т.2). Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 міститься висновок про те, що «недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Звертаючись до суду із позовом про визнання недійсним договору довічного утримання, укладеного 10 червня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотарільного округу [PERSON], позивачка посилалася на те, що при укладанні спірного договору розраховувала саме на догляд з боку відповідача та довічне проживання сина інваліда 2 групи. Отже, при вчиненні правочину вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, волевиявлення в укладеному договорі не відповідало її внутрішній волі. Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації У випадку недодержання встановленої форми укладення договору довічного утримання (догляду) він вважається недійсним (стаття 745 ЦК України). Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). За загальним правилом, відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)». Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В суді позивачка неодноразово наголошувала на тому, що поряд з наданням їй та її сину допомоги за договором довічного утримання, під час укладення його договору їй було важливо, щоб після її смерті, її син залишався би довічно проживати в належній їй квартирі, та продовжував би отримувати грошову допомогу від [PERSON] Основна мета , задля реалізації якої [PERSON] укладала договір довічного утримання - довічно забезпечити проживання свого сина у належній їй квартирі, і яку вона виклала у заяві до нотаріуса від 10.06.2021 року, не знайшла свого відображення у договорі довічного утримання. Виходячи із змісту пункту 14 Договору , після смерті Відчужувача ( [PERSON] ), Набувач ( [PERSON] ) набуде законного права вільного розпорядження отриманим майном, а саме квартирою, що належала позивачці на праві власності. Як пояснила позивачка, пізніше, після ретельного ознайомлення з текстом договору довічного утримання та після роз`яснень юриста, вона дізналася про те, що укладаючи та підписуючи спірний договір, вона помилялася стосовно його правової природи. Так, їй стало зрозуміло, що після її смерті, [PERSON] має право на власний розсуд , як власник квартири, володіти, користуватися та розпоряджатися нею, що може виключити можливість довічного проживання її сина у квартирі. Приватний нотаріус [PERSON] в суді фактично визнала, що у адресованій на її ім`я заяві [PERSON] , вказуючи на те, що їй відомо, що на квартиру накладається заборона відчуження до припинення або розірвання довічного утримання, а саме до смерті [PERSON] , мала на меті після її смерті забезпечити довічне проживання її сина [PERSON] у квартирі, яка належала їй на праві власності. Проте, у договорі довічного утримання зазначено, що договір довічного утримання припиняється зі смертю Відчужувача, якою є [PERSON] . Такі протиріччя нотаріус запропонувала сторонам по справі усунути шляхом внесення відповідних змін до договору, на що позивачка відповіла відмовою. Аналізуючи показання позивачки у сукупності з дослідженими в суді доказами, суд приходить до висновку, що в момент укладення договору довічного утримання [PERSON] помилялася стосовно правової природи договору довічного утримання в частині бажання забезпечити свого сина після її смерті довічним користуванням квартирою, яка була, в тому числі предметом договору. Із заяви [PERSON] на ім`я ПН [PERSON] вбачається, що їй відомо, що на належну їй квартиру накладається заборона відчуження до припинення /виконання або розірвання довічного утримання, а саме до смерті [PERSON] . Заява містить вказівку на те, що наслідки посвідчення і умови зазначеного договору їй нотаріусом роз`яснені. Виходячи із норм цивільного законодавства, договір довічного утримання припиняється зі смертю відчужувача, що є найбільш поширеною підставою припинення цього договору та свідчить про належне його виконання. На це впливає передусім характер зобов`язання, оскільки виконання носить, по-перше, довічний; по-друге, особистий характер і зумовлено його виконанням на користь відчужувача. Таке виконання повністю вичерпує мету зобов`язання та досягає правового результату договору: відчужувач отримує в повному обсязі обумовлене надання, а набувач майна дістає право вільного розпорядження отриманим майном, оскільки до цього моменту право розпорядження обмежувалось. Наведені вище, встановлені обставини, дають суду підстави вважати, що ПН [PERSON] не були надані [PERSON] роз`яснення правових положень щодо моменту припинення дії договору довічного утримання та правових наслідків такого припинення, оскільки саме набувач по цьому договору - [PERSON] після смерті [PERSON] дістав би право вільного розпорядження отриманим майном. І в даному випадку заборона відчуження на належну позивачці квартиру була накладена до припинення договору довічного утримання, а тобто до її смерті, а не смерті її сина - [PERSON] , як помилково вважала [PERSON] .. Слід також зазначити, що у відповідності до частини четвертої статті 746 ЦК України договір довічного утримання ( догляду) може бути укладений відчужувачем на користь третьої особи. Тобто набувач зобов`язаний виконати свій обов`язок не на користь відчужувача, а на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі ( стаття 636 ЦК України) В даному випадку, прикладом реалізації наведеної норми цивільного права слугувало би укладення договору довічного утримання [PERSON] на користь свого сина. Укладення такого договору може обумовлюватися відсутністю у особи, на користь якої він укладається, коштів для проживання, необхідністю догляду за нею у зв`язку з хворобою або відсутністю майна, необхідного для передачі за цим договором. Згідно частини першої статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір , в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена в договорі. Конструкція такого договору полягає в тому, що за цим договором зобов`язана сторона ( боржник) повинна вчинити дію не на користь другої сторони за договором ( кредитора) а на користь третьої особи, яка не бере участі в укладенні договору. Положення наведених норм цивільного законодавства ПН [PERSON] [PERSON] роз`яснені не були, оскільки конструкція та суттєві умови спірного договору довічного утримання не відповідають умовам частини четвертої статті 746 ЦК України та дійсному волевиявленню позивачки залишити належну їй квартиру у довічному користуванні сина. Обравши способом захисту своїх прав визнання договору довічного утримання недійсним, позивачка у силу положень ЦПК України щодо змагальності сторін довела фактичні підстави своєї позовної вимоги. Погоджуючись з доводами позивачки про те, що вона помилялася стосовно правової природи укладеного нею договору довічного утримання, суд також приймає до уваги її похилий вік ( на день укладення спірного договору позивачці виповнилося 81 рік), наявність тяжких захворювань (дисциркуляторна енцефалопатія іі ст., церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба іі ст., вузловий зоб 1 ст., залізодефіцитна анемія, тощо - а.с.19, 22-33, т.1), що безумовно, як на думку суду , вплинуло на помилкове ставлення позивачки до складної конструкції договору, який вона мала на меті укласти. Твердження позивачки про те, що при укладенні договору довічного утримання вона також мала на меті надання їй догляду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді. Із змісту статті 744 ЦК України вбачається, що договір довічного утримання є оплатним, оскільки набувач отримує у власність за цим договором певне майно, а відчужував - необхідне утримання у вигляді відповідних матеріальних благ та послуг. Так, у заяві, адресованій ПН [PERSON] , [PERSON] чітко зазначила, що за цим договором вона, в тому числі має на меті отримати від [PERSON] одноразову допомогу та оплату комунальних послуг, які будуть надаватися їй довічно ( а.с.105,т.1). Під час укладання договору довічного утримання ця вимога в процесі обговорення між сторонами договору, була конкретизована в частині : суми одноразової допомоги ( 20 000,00 грн.) ; механізму оплати житлово - комунальних послуг) та доповнена умовою про надання набувачем щомісячної грошової допомоги у розмірі 600,00 грн. ( а.с.85-87,т.1). Ані заява, ані договір довічного утримання не містять волевиявлення позивачки на отримання від набувача будь-яких інших послуг, пов`язаних з її доглядом, тощо. Із пояснень позивачки та її представника , наданих в суді, вбачається, що, порушуючи питання щодо визнання договору довічного утримання недійсним у зв`язку з тим, що його зміст не містить умов щодо догляду відчужувача набувачем , вони виходили із змісту статті 744 ЦК України. Проте, такий підхід сторони позивача є помилковим, з огляду на таке. Аналіз статті 744 ЦК України вказує на те, що законодавець розглядає договір довічного утримання , в тому числі і як договір догляду, додавши таке його визначення у назву глави, присвяченої цьому виду договору. Проте, із змісту статті 744 ЦК України вбачається, що набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та ( або) доглядом довічно. Способи утримання можуть полягати як в матеріальному забезпеченні ( в натуральному чи грошовому), так і в наданні догляду. В даному конкретному випадку волевиявлення відчужувача було направлено на грошове утримання з боку набувача. У спірному договорі довічного утримання зазначені способи надання утримання та строки їх виконання. Доказом того, що [PERSON] мала на меті укласти договір довічного утримання на умовах грошового забезпечення є надана позивачкою довідка АТ КБ « ПриватБанк» від 08.06.2021 року з реквізитами рахунку [PERSON] , який було зазначено в договорі та на який позивачка щомісячно отримує грошове забезпечення. В серпні 2021 року ТОВ « Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів», з яким [PERSON] задовго до укладення договору довічного утримання консультувалася щодо діяльності товариства та укладення договорів довічного утримання, направив на знайомство до позивачки помічницю по дому [PERSON] , але [PERSON] від її послуг відмовилася та повідомила, що не потребує сторонньої допомоги. Вказану обставину в суді підтвердили позивачка та допитана в якості свідка [PERSON] . Крім того, перед підписанням договору довічного утримання [PERSON] на прохання представника ТОВ « Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів», підписала анкету з побажаннями щодо істотних умов договору довічного утримання, в якій зазначила та погодила : - суму одноразової грошової допомоги в розмірі 20 000 гри.; - суму щомісячного грошового утримання в розмірі 600 гри.; - надала копії квитанції про нарахування та оплату житлово-комунальних послуг; зазначила, що на квартиру оформлена субсидія; передала показання приладів обліку; - підтвердила, що їй відомо про те, що пропонований договір довічного утримання передбачає тільки виплату грошей та будь-який догляд набувач за договором надавати не зобов`язаний ( а.с.195,т.1). Не знайшли свого підтвердження доводи позивачки про те, що на момент укладення договору довічного утримання вона не була ознайомлена з проєктами документів : заявами до нотаріуса ( а.с.104,105,105 зв.), договору довічного утримання, а їх оригінали підписала не читаючи, оскільки не мала окулярів. В позовній заяві, в суді позивачка пояснила, що 15 квітня 2021 року їй було проведено оперативне втручання на правому оці, стан її зору погіршився і в день укладання угоди вона не могла читати. Проте, позивачкою не надано суду доказів на підтвердження того, що стан її зору після операції , в день підписання ряду документів, які передували укладенню договору довічного утримання, не дозволяв їй самостійно знайомитися з документами та підписувати їх. Не надано позивачкою і прийнятних пояснень щодо відсутності у неї окулярів в день підписання договору довічного утримання. Допитана в суді приватний нотаріус [PERSON] пояснила, що [PERSON] в день підписання договору довічного утримання була без окулярів, проте самостійно знайомилася з текстами запропонованих їй як проєктів, так і оригіналів готових до підпису документів; ставила свій підпис під кожним документом. Із заявами про неможливість ознайомлення з документами через поганий зір та відсутність окулярів не зверталася. З цієї ж причини і не зверталася з клопотанням про перенесення укладення угоди на іншу дату. Допитана в суді в якості свідка [PERSON] - представник ТОВ « Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів», пояснила, що 10 червня 2021 року здійснила супровід [PERSON] до нотаріуса для укладання договору довічного утримання. На меті у позивачки було отримання від [PERSON] матеріальної допомоги. Про надання послуг з догляду [PERSON] намірів не висловлювала. У нотаріуса вона особисто вголос прочитала [PERSON] текст договору довічного утримання, оскільки такою була вимога її роботодавця. Встановлені в суді обставини спростовують твердження відповідача про те, що спірний договір у повній мірі відобразив волю позивачки ; підготовка позивачки до укладення договору довічного утримання та підписання цього документу виключають допущення нею будь-якої помилки в момент його підписання. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, оцінивши та надавши оцінку усім зібраним по справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, проаналізувавши усі обставини по справі, суд вважає позовну вимогу [PERSON] до [PERSON] , треті особи - [PERSON] , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу, Синявська Наталія Вікторівна,про визнання недійсним договору довічного утримання від 10.06.2021 року,такою, що підлягає задоволенню. Судові витрати по справі суд розподіляє між сторонами у відповідності до вимог пункту 1 частини другої , частини шостої статті 141 ЦПК України.

Outcome: approved