Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-19 00:00:00

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи. 23.12.2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом, та просить: 1)Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , від імені та в інтересах якого діяв [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 11 червня 2020 року [PERSON] , приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 1127; 2)визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , та складається з двох кімнат, загальною площею 45,0 кв.м., в тому числі житловою площею 27,6 кв.м., в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] ; 3)в порядку виконання рішення суду: -скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON], індексний номер № 52619533 від 11.06.2020 року про реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; -припинити право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , яка складається з двох житлових кімнат, загальною площею 45,0 кв.м., в тому числі житловою площею 27,6 кв.м. Обґрунтований позов наступним: згідно заповіту від 03 березня 2020 року, посвідченого об 11:35 приватним нотаріусом ОМНО, Медведенко Г.В., за реєстровими номерами 404, 405. [PERSON] на випадок своєї смерті зробив розпорядження щодо заповідання позивачу [PERSON] всього свого майна, з чого би воно не складалось, та де би воно не знаходилось. [INFO] [PERSON] помер. Позивач звернувся до приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу Гребенюк І.М. із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , як спадкоємець за заповітом, в межах шестимісячного строку, було заведено спадкову справу. Однак, позивач дізнався, шо квартира [ADDRESS] належить сторонній особі [PERSON] , згідно договору купівлі-продажу квартири, укладеному між останньою та [PERSON] , від імені та в інтересах якого діяв [PERSON] , посвідченого 11 червня 2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1127. Позивач вважає наведений договір купівлі-продажу квартири недійсним, оскільки Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 21 грудня 2020 року, підтверджується, що приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , на підставі договору від 11 червня 2020 року (16:06:27). Позивачу відомо, що [PERSON] помер [INFO] о 7:00 годин у лікарні. Згідно епікризу (посмертного) за №6359: «пацієнт доставлений швидкою допомогою з інфекційної лікарні, куди потрапив о 9:30 - 08.06.2020 року. Знайдений вдома без свідомості, у зв`язку з фебрильною температурою тіла доставлений в інфекційну лікарню. При надходженні неврологічний статі - Кома III. 11.06.2020 року о 6:30 сталася зупинка серцевої діяльності. З огляду на викладене, оскільки [PERSON] при укладенні оскаржуваного договору діяв згідно довіреності від імені [PERSON] , який був померлим на час укладення договору, даний договір не міг породжувати ніяких правових наслідків, що є порушенням публічного порядку, та є всі підстави для визнання договору недійсним. Постановою нотаріус відмовив позивачу видачі свідоцтва про право на спадщину від 15 грудня 2020 року, через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів. Оскільки позивач позбавлений можливості оформити спадкові права у нотаріальному порядку, то він звернувся до суду за захистом своїх прав. 19.02.2021 року представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, яким позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. В обґрунтування відзиву зазначив наступне: заповіт, який був складений на користь позивача, було посвідчено за відсутності заповідача, а також без оригіналів документів, що посвідчують особу заповідача. Починаючи з 2015 року відповідачі доглядали за [PERSON] та його мамою [PERSON] . Також, після смерті матері, відповідачі продовжували сумлінно виконувати свої обов`язки щодо утримання [PERSON] до дня його смерті. Догляд за зазначеними особами було здійснено за взаємною згодою, із урахуванням того, що квартира, яка належала [PERSON], після їх смерті залишиться [PERSON] або [PERSON] . На особисті кошти відповідачів, було найнято [PERSON] , яка кожного дня доглядала [PERSON] , готувала йому їжу, прибиралась та робила всі необхідні дії для належного догляду за ним. Відповідачі купували продукти харчування, одяг та інші необхідні для життя речі, сплачували комунальні послуги, купували ліки та сплачували за лікування померлих [PERSON]. [PERSON] померла [INFO] . [PERSON] помер [INFO] . У 2018 році [PERSON] доручив відповідачам виконати цілий ряд юридичних операцій з нерухомим майном. Для виконання доручення, [PERSON] надав [PERSON] оригінал свого паспорта та оригінал довідки про присвоєння ідентифікаційного коду. Зазначені документи не повертались померлому, та залишились до його смерті у відповідачів. Отже, невідомо яким чином нотаріус посвідчував заповіт без наявності оригіналів документів, що посвідчують особу. Відповідно до копії заповіту, його було посвідчено нотаріусом 03 березня 2020 року об 11 годині 35 хвилин. Разом із тим, [PERSON] , яка доглядала за [PERSON] , кожного дня надавала звіт про стан здоров`я, та про виконану роботу, у тому числі з додаванням фотографій на месенджер Facebook відповідачам. Після дослідження листування у месенджері Facebook між особою, яка доглядала померлого [PERSON] та [PERSON] було встановлено, що 03 березня 2020 року об 11 годині ранку [PERSON] знаходився у своїй квартирі разом із особою, яка його доглядала, про що свідчить фіксація відправлення фотокарток з присутністю самого [PERSON] . Таким чином, складання та посвідчення заповіту відбулось без участі самого заповідача [PERSON] . Зазначені обставини вказують на вчинення кримінального злочину позивачем за попередньою домовленістю із нотаріусом та особою, яка підписала заповіт від імені [PERSON] . Після смерті [PERSON] , його похованням займалися саме відповідачі. Зазначений заповіт, складений на користь позивача, є нікчемним, а тому позивач не зазнав будь-якого порушення своїх прав через укладення договору купівлі-продажу. 22.03.2021 року представник позивача [PERSON] - адвокат Карпенко В.І. подала до суду відповідь на відзив, яку обґрунтувала наступним. Обставини відсутності у нотаріуса, під-час посвідчення заповіту, заповідача та оригіналів документів, які посвідчують особу заповідача, не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами. Згідно даних Електронного ресурсу державної міграційної служби «Перевірка недійсних документів» паспорт громадянина України серії [NUMBER] , оригінал якого з тексту позову з 2018 року перебував незрозуміло на якій підставі у відповідачів, є недійсним. За життя, [PERSON] зробив собі новий паспорт у формі картки за номером [NUMBER] , який був виданий 19 лютого 2020 року, і який є дійсним, та отримав Довідку про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру, та в подальшому яким користувався до смерті. Що стосується витрат на поховання, то позивач не заперечує щодо компенсації відповідачам витрат на поховання. 14.02.2024 року представник відповідачів - адвокат Боровська О.В. надала суду заперечення проти позову, яким зауважила на тому, що зі змісту заповіту, посвідченого на користь позивача, вбачається що його від імені [PERSON] підписав громадянин України [PERSON] , [INFO] . В межах кримінального провадження ЄРДР 12023162490001446 від 17.10.2023 року, порушеного за ч.3 ст. 358 КК України, був допитаний [PERSON] , паспорт якого використали під-час нотаріального посвідчення заповіту від 03.03.2020 року, який вказав, що ніколи не знав [PERSON] , жодного разу не посвідчував, та не підписував заповіту, його паспорт у 2016 році був викрадений. З приводу викрадення паспорта, в органах поліції містяться відомості про звернення [PERSON] з відповідною заявою. Також, зі змісту заповіту від 03.03.2020 року, посвідченого нотаріусом Медведенко Г.В., вбачається, що його складено зі слів [PERSON] з використанням загально прийнятих технічних засобів і прочитаний йому в голос та підписується заповіт за усним дорученням відповідача [PERSON] , [INFO] . В свою чергу, [PERSON] засвідчує, що заповіт прочитаний в голос нотаріусом заповідачу та йому, про що поставив підпис. З форми заповіту вбачається порушення нотаріусом абз.2 п. 159 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, та ст. 1248 ЦК України про обов`язкову присутність при посвідченні заповіту двох свідків. Отже, заповіт складений особою, яка не мала не це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Нікчемний правочин не має юридичних наслідків, а тому права та інтереси позивача, а також набуття права позивача, або його підстава за нікчемним правочином - відсутня. Тому, підстави на звернення до суду щодо визнання договору купівлі-продажу від 11.06.2020 року недійсним, у позивача відсутні. ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення в справі. Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси від 30.12.2020 року: вжито заходи забезпечення позову, а саме: накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , зареєстровану на праві власності за [PERSON] . Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси від 04.01.2021 року: прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите загальне позовне провадження у справі. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 04.01.2021 року: витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М. належним чином завірену копію спадкової справи №61/2020 відносно майна [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22.03.2021 року: витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В. належним чином завірену копію нотаріальної щодо посвідчення заповіту [PERSON] , номер бланку заповіту НОI 106630Ю, номер в реєстрі нотаріальних дій 4040, 405, номер у спадковому реєстрі 65615485, дата посвідчення та реєстрації заповіту 03.03.2020р. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 07.07.2021 року: витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Медведенко Галини Валеріївни: - належним чином завірену копію витягу із реєстру для реєстрації нотаріальних дій щодо посвідчення заповіту [PERSON] , номер бланку заповіту НОI 106630Ю, номер в реєстрі нотаріальних дій 4040, 405, номер у спадковому реєстрі 65615485, дата посвідчення та реєстрації заповіту 03.03.2020р. о 11год.35хвил.; - довідку про вчинення нотаріальної дії щодо посвідчення заповіту [PERSON] номер бланку заповіту НОI 106630Ю, номер в реєстрі нотаріальних дій 4040, 405, номер у спадковому реєстрі 65615485, дата посвідчення та реєстрації заповіту 03.03.2020р. о 11год.35хвил.; Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 21.02.2022 року: закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті цивільну справу. Протокольними ухвалами суд задовольнив клопотання представника позивача та представника відповідача про виклик свідків. ІІІ. Позиції сторін. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, представник позивача - адвокат Карпенко В.І., з`явившись до судового засідання, підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі, просила позов задовольнити, надала пояснення аналогічні викладеним у позові та відповіді на відзив. Додатково зазначила, що заповіт на ім`я [PERSON] є законним, відсутні правові підстави для визнання його нікчемним, права позивача є порушеним. Допитаний у судовому засіданні свідок підтвердив, що [PERSON] та заповідач [PERSON] були знайомі, [PERSON] та [PERSON] були друзями. Як повідомив [PERSON] , у [PERSON] була жінка [PERSON] , у якої була онука [PERSON] , яка певний період часу проживала разом із [PERSON] , наразі вона проживає за межами країни. Саме через [PERSON] , [PERSON] познайомився із [PERSON] . Доводи відповідачів не спростовуються законних вимог позивача. Спірний договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійсним, оскільки укладений після смерті [PERSON] . Відповідач [PERSON] , з`явившись до судового засідання, не визнав позовні вимоги [PERSON] , просив відмовити у задоволенні позову, надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позов. Додатково зазначив, що він з матір`ю першочергово доглядали за матір`ю [PERSON] , а потім за ним. Познайомились у храмі. Мати [PERSON] хворіла, і [PERSON] також хворів, був інвалідом психічного здоров`я з молодості. За пів року до смерті, стан здоров`я [PERSON] значно загострився. За три місяці до смерті, він вже нічого не розумів. Він мав другу групу інвалідності. Відповідач з матір`ю [PERSON] допомагали сім`ї [PERSON] протягом 8-9 років, відповідач привозив ліки, їжу, одяг, забезпечував догляд. [PERSON] перебував на обліку в Одеському психоневрологічному диспансері. Допомагала доглядати за [PERSON] - [PERSON] , яка нажаль не змогла надати свідчення в суді, оскільки перебуває за межами країни. [PERSON] приходила до [PERSON] зранку, кожного дня, готувала їжу, мила його, міняла одяг, прибирала. [PERSON] лише після обіду залишався в квартирі один. На дату укладення заповіту - 03.03.2020 року, [PERSON] не міг знаходитися у нотаріуса, оскільки у відповідача є переслані [PERSON] звіти, з фото [PERSON] , в цей день, він перебував в квартирі, та не виходив з неї. На запитання суду, в якому стані перебував [PERSON] 01.04.2020 року, коли надавав довіреність на ім`я [PERSON] , якщо стан його здоров`я загострився, протягом трьох місяців перед смертю, [PERSON] повідомив, що стан [PERSON] змінювався, то він не розумів що відбувається, то до нього повертався ясний розум, коли посвідчували довіреність, [PERSON] керував своїми діями, розумів їх значення. Укладаючи договір купівлі-продажу 11.06.2020 року, в першій половині дня, відповідач [PERSON] не знав, що [PERSON] помер зранку, він діяв в його інтересах, посвідчивши його волю. В реєстрі, станом на дату посвідчення угоди купівлі-продажу, не було інформації про наявність заповіту на [PERSON] . Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явилася, її представник - адвокат Боровська О.В. з`явившись до судового засідання, позов не визнала, надала пояснення аналогічні викладеним у запереченнях на позов. Додатково зазначила, що заповіт на [PERSON] від 03.03.2020 року - нікчемний, оскільки посвідчений без присутності свідків. Також, в межах кримінального провадження ЄРДР 12023162490001446 від 17.10.2023 року, порушеного за ч.3 ст. 358 КК України, був допитаний [PERSON] , паспорт якого використали під-час нотаріального посвідчення заповіту від 03.03.2020 року. який вказав, що ніколи не знав [PERSON] , жодного разу не посвідчував, та не підписував заповіту, його паспорт у 2016 році був викрадений. Це додатково свідчить про нікчемність заповіту. Порушене право позивача [PERSON] , за обставин нікчемності заповіту, відсутнє. Свідок [PERSON] , з`явившись до судового засідання, повідомив, що сторін по справі не знає. Він знав [PERSON] , який проживав за адресою: [ADDRESS] , до нього заходив часто його друг [PERSON] . Свідок проживав за адресою: [ADDRESS] , спілкувався з [PERSON] , пару разів на місяць, бачилися на вулиці, на лавочці. Віталій жив один, до нього ходив [PERSON] , його друг, допомагав йому, з кульками до нього ходив, ліки приносив. Більше до [PERSON] ніхто не приходив. Прізвище [PERSON] було чи [PERSON] , чи [PERSON] . [PERSON] не працював, а [PERSON] чимось займався. Свідок бачив [PERSON] частіше, [PERSON] не так часто. Хто поховав [PERSON] , свідку невідомо. До [PERSON] також заходив молодий чоловік, [PERSON] . За наданими адвокатом Карпенко В.І. фото, свідок впізнав осіб на фото №1 (а.с. 145) та фото №2 (а.с. 143), які знаходяться в Томі №1 цивільної справи. Том 1 а.с. 145 (свідок впізнав як [PERSON] ) фото № 1; Том 1 а.с. 143 (свідок впізнав як [PERSON] ) фото №2; Том 1 а.с. 144 фото №3 - цього чоловіка свідок не знає. Свідок зазначив, що між [PERSON] та [PERSON] були дружні відносини, вони добре спілкувалися між собою. [PERSON] свідок знав десь з 2010 року. Як довго знав [PERSON] , пояснити не зміг. [PERSON] заходив до [PERSON] , приносив пакети з їжею, [PERSON] зловживав спиртними напоями. В якому році помер [PERSON] , свідок не знає, [PERSON] погано ходив, ліки йому приносили друзі. [PERSON] свідок бачив мельком , пару разів. Свідок [PERSON] , [INFO] , ідентифікований у судовому засіданні за паспортом, відповідає копії паспорту (а.с. 207), будучи допитаним у судовому засіданні, пояснив, що не був знайомий ні з [PERSON] , ні з [PERSON] . Ніяких заповітів від імені [PERSON] він не підписував. Старий паспорт у нього вкрали, з приводу чого він звертався із заявою до поліції. Оглянувши у судовому засіданні паспорт на ім`я [PERSON] (а.с. 220) зазначив, що фото на паспорті не його, а підпис його. Оглянувши у судовому засіданні заповіт від 03.03.2020 року на ім`я [PERSON] , зазначив що підпис не його на заповіті. На запитання представника позивача, чи був він раніше у приміщенні суду, повідомив що ні, чи викликали його до слідчого на допит, повідомив що ні, чи відомий йому адвокат [PERSON], повідомив що ні. Пізніше свідок уточнив, що він був у відділенні поліції приблизно місяць тому, у нього брали зразки його підпису. Про махінації з його паспортом він дізнався тоді, коли його викликали до РОВД. Свідок [PERSON] , з`явившись до судового засідання, пояснив що [PERSON] опікував чоловіка, який проживав по вул. Дніпропетровська дорога, на 9 поверсі, приблизно 3-4 роки тому. Свідок привозив цьому чоловіку на його адресу продукти, ремонтував телефон, міняли у ванній кімнаті підлогу, свідок приїжджав десь протягом двох років до чоловіка цього, за проханням [PERSON] , приблизно раз в місяць. Доглядала за цим чоловіком жінка, [PERSON] , до його смерті. Коли цей чоловік коштував їжу, то у нього тремтіли руки, він говорив не ясно, то одне, то друге. Оглянувши надані судом фото - Том 1 (а.с.187), свідок зазначив, що на цьому фото чоловік схожий на того, до якого він приїжджав. [PERSON] свідок не знає. Свідка завжди в квартирі зустрічала жінка - [PERSON]. Пару разів він бачив чоловіка, за яким доглядав [PERSON] , на кухні, він їжу коштував, інші рази, він перебував у кімнаті. В розмові цього чоловіка прослідковувалася параноя. До свідка цей чоловік виражав байдужість. Свідок бачив, як цьому чоловіку приносили пенсію, просили розписатися в отриманні, однак він не зміг поставити підпис. Свідок повідомив, що з [PERSON] вони друзі, знайомі більше 15 років. Про смерть того чоловіка, він дізнався від [PERSON]. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам як в цілому, так і кожному доказу окремо, шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , був власником квартири [ADDRESS] . Це підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, № інформаційної довідки: 237974866. Згідно заповіту від 13.12.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №№ 3091, 3092, 3093, 3094, [PERSON] , [INFO] , усвідомлюючи значення своїх дій та згідно із вільним волевиявленням, котре повністю відповідає його внутрішній волі, володіючи українською мовою, на випадок своєї смерті, зробив таке розпорядження: -спадкоємцем всього його майна, яке буде належати йому на день його смерті, де би воно не знаходилось, та з чого би воно не складалось, а також всього того, що згідно із законодавством України може бути успадкованим, у повному обсязі призначає: [PERSON] , [INFO] . Оскільки стан його здоров`я (тремтіння рук) позбавило його можливості самостійно та власноруч підписати заповіт, на його особисте прохання, цей документ складається та нотаріально посвідчується у присутності свідків: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Підписання заповіту за дорученням [PERSON] здійснюється громадянкою [PERSON] , [INFO] . Заповіт містить підпис [PERSON] та свідків [PERSON] , [PERSON] . Заповіт повністю прочитаний уголос заповідачем до його підписання у присутності свідків. Особу заповідача встановлено, його дієздатність перевірено. Особи свідків, які прочитали заповіт уголос до його підписання і поставили на заповіті свої підписи, встановлено, їх дієздатність перевірено. Згідно заповіту від 03.03.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В., зареєстрованого в реєстрі за №№ 404, 405, [PERSON] , [INFO] , володіючи достатнім обсягом дієздатності та діючи на підставі вільного волевиявлення, яке відповідає його внутрішній волі, на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все його майно, в тому числі нерухоме, рухоме, корпоративні права, банківські рахунки, цінні папери, тощо, де б воно не знаходилось та з чого би воно не складалось, і взагалі все те, що на день його смерті буде належати йому по закону, та на що він по закону матиме право, заповідає [PERSON] , [INFO] . Це заповіт за проханням заповідача [PERSON] був складений та записаний нотаріусом, з його слів з використанням при цьому загальноприйнятних технічних засобів (шляхом комп`ютерного набору) і прочитаний йому уголос та підписується заповіт за дорученням заповідача [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з хворобою рук за його усним дорученням цей заповіт підписаний [PERSON] , [INFO] , у присутності заповідача та нотаріуса після прочитання уголос нотаріусом. Згідно наявної в матеріалах справи копії Витягу із реєстру для реєстрації нотаріальних дій щодо посвідчення заповіту [PERSON] 03.03.2020 року, міститься: -запис № 404, 405; дата вчинення нотаріальної дії: 03.03.2020; -[PERSON] , [INFO] , [ADDRESS], [NUMBER] , паспорт запис № [NUMBER] , документ № [NUMBER] , орган що видав 5116 від 19.02.2020р.; -від імені якого [PERSON] , [INFO] , [ADDRESS], [NUMBER] , підписує, у зв`язку із хворобою рук заповідача; паспорт [NUMBER] , виданий Суворовським РВ у м. Одеса ГУ ДМС України в Одеській області 15.03.2016 року. Згідно наявної в матеріалах справи довіреності від 01.04.2020 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] , [INFO] уповноважив [PERSON] бути його представником з усіма необхідними повноваженнями, в усіх державних, громадських, господарських та інших підприємствах і організаціях, в тому числі в нотаріальних конторах чи приватного нотаріуса, з питань продажу належної йому квартири під [ADDRESS] . За цією довіреністю представник має права, у тому числі підписати договір купівлі-продажу, отримати гроші за продану нерухомість. [INFO] о 7:00 годині ранку [PERSON] , [INFO] - помер. Це підтверджується Епікризом посмертним №6359, виданим КНП Міська клінічна лікарня №11 Одеської міської ради та свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] , виданим Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Згідно наявного в матеріалах справи договору - замовлення №060630 від 13.06.2020 року на організацію та проведення поховання, та Довідки на одержання та під поховання праху, замовником похорон [PERSON] виступав [PERSON] . Згідно договору купівлі-продажу від 11.06.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1127, [PERSON] , [INFO] (Продавець), від імені якого діє [PERSON] , [INFO] , на підставі довіреності HOI 648522, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], 01.04.2020 року за реєстром № 754, 755, з однієї сторони, та [PERSON] , [INFO] (Покупець), з другої сторони, уклали договір, відповідно до умов якого: -[PERSON] передає у власність, а [PERSON] приймає у власність, за обумовлену нижче грошову суму, квартиру під [ADDRESS] , яка складається з двох жилих кімнат, загальною площею 45,0 кв.м., в тому числі житловою площею 27,6 кв.м. За домовленістю сторін продаж квартири здійснено за 520 705, 00 грн. Платіжним дорученням №1 від 11 червня 2020 року підтверджується перерахування наведеної суми грошових коштів. За Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, № інформаційної довідки: 237974866, дата та час реєстрації права власності за [PERSON] відбувся 16:06:27. 02 грудня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М. із заявою про прийняття спадщини, після смерті [PERSON] . 02 грудня 2020 року нотаріусом Гребенюк І.М. була відкрита Спадкова справа №61/2020. Це підтверджується копією Спадкової справи №61/2020, до майна померлого [INFO] [PERSON] . Постановою приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М. від 15.12.2020 року - відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] , після смерті [PERSON] . Підставою відмови стало - не надання [PERSON] нотаріусу документа, що посвідчує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 17.10.2023 року, кримінальне провадження:12023162490001446 підтверджується реєстрація заяви [PERSON] про вчинення кримінального правопорушення, вчиненого за ч.3 ст. 358 КК України, виклад обставин: невстановлені особи здійснили підробку документів, а саме паспорта громадянина України на ім`я [PERSON] , для чого використали його в особистих цілях. Протоколом допиту свідка від 01.11.2023 року підтверджується, що [PERSON] , [INFO] , був допитаний старшим слідчим СВ відділу поліції №3 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області, в якості свідка. По суті заданих запитань, дав наступні показання: [PERSON] , 1960 року народження, який мешкає за адресою: [ADDRESS] , він не знає. [PERSON] він не знає. Заповіт складений 03.03.2020 року о 11:35 він бачив вперше, підпис на заповіті йому не належить, ніколи не був знайомий із зазначеними у заповіті особами. Паспорт громадянина України [PERSON] , [INFO] , серія та номер [NUMBER], співпадає з його анкетними даними, однак фотографія, яка вклеєна в паспорт, не належить йому, даного чоловіка він не знає. У 2016 році у нього були викрадені право установчі документи на належну йому квартиру за адресою: [ADDRESS] , а також був викрадений паспорт громадянина України, у зв`язку із чим він звертався до поліції. Він ніколи не був у нотаріуса за адресою: [ADDRESS] , ніякою інформацією щодо підписання нібито ним заповіта, він не володіє, так як ніколи не підписав вказаний документ, а особи зазначені в заповіті йому не відомі. Судом установлено, що в матеріалах справи наявні копії паспортів: -на ім`я [PERSON] , [INFO] , уродженця с.Семенівка, Кодимського району Одеської області, РНОКПП: [NUMBER] , запис [NUMBER], виданий 27.11.2018 року, орган що видав: 5116 (Том 1, а.с. 207). Наданий представником [PERSON] - адвокатом [PERSON]. У судовому засіданні в якості свідка було допитано [PERSON] , проживаючого за адресою: [ADDRESS] , особу якого було встановлено за паспортом, який відповідав копії паспорта в Томі 1, а.с.207. -на ім`я [PERSON] , [INFO] , уродженця села Семенівка, Кодимського району, Одеської області, виданий 15.03.2016 року Суворовським РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області, серії [NUMBER], зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , РНОКПП: [NUMBER] (Том 1, а.с. 220). Зазначений паспорт нданий приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В., на виконання ухвали суду від 22.03.2021 року, в складі копії нотаріальної справи щодо посвідчення заповіту [PERSON] , дата посвідчення та реєстрації заповіту 03.03.2020р. Фотокартки осіб, які зображені на двох паспортах, є різними. Згідно копії талону-повідомлення Єдиного обліку №2434 про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення, 28.01.2015 року надійшла заява від [PERSON] , 1957 року народження, мешканця [ADDRESS] , згідно якої він просить надати допомогу у встановленні місця знаходження паспорта громадянина України на його ім`я, який він втратив з власної необережності. Відсутність виявив за місцем мешкання. Злочин відносно нього не вчинявся, претензій ні до кого не має. Позивач [PERSON] ставить питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] , від імені та в інтересах якого діяв [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 11 червня 2020 року [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 1127, та визнання за ним права власності на квартиру. В обґрунтування недійсності договору, зазначає, що оскільки при укладенні оскаржуваного договору [PERSON] діяв згідно довіреності від імені [PERSON] , який був померлим на час укладення договору, а тому даний договір не міг породжувати ніяких правових наслідків, що є порушенням публічного порядку, та є всі підстави для визнання договору недійсним. Наявність порушеного права обґрунтовує тим, що є спадкоємцем [PERSON] за заповітом від 03.03.2020 року, прийняв спадщину, подавши заяву у встановлений законом строк. Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього ж Кодексу. Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлено законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК імперативно не визнається недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку на вимогу однієї зі сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину в порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 15 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц. Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21). ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересу є визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України). Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Близький за змістом правовий висновок сформований, зокрема, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (такий висновок міститься у пункті 53 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі № 6-605цс16). Свобода договору, яка передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, і свобода підприємницької діяльності, яка полягає у самостійному здійсненні без обмежень будь-якої підприємницької діяльність, не забороненої законом, є ключовими засадами цивільного права та господарського права, закріпленими у статтях 3, 627 ЦК України. Визнання договору недійсним за позовом третьої особи, не сторони договору, є суттєвим втручанням держави у зазначені принципи і порушений інтерес особи має бути таким, що вимагає такого втручання і таке втручання має бути єдиним можливим способом виправлення правової ситуації Такий висновок міститься у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20. Отже, крім учасників правочину (сторін договору), позивачем у справі про визнання недійсним правочину може бути будь-яка заінтересована особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 387/515/18. Водночас у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 міститься висновок про те, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Таким чином, у цивільному провадженні особами здійснюється реалізація права на захист їх цивільних прав за допомогою способів захисту. Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення. Крім того, суд враховує, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19). Поряд з цим, у названих постановах Верховного Суду також відзначено, що у разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), судам не потрібно вдаватись до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства. Верховний Суд зазначає, що встановивши те, що оспорюваний правочин не порушує прав і законних інтересів позивача, суди попередніх судових інстанцій необґрунтовано вдалися також й до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності підстав для визнання контракту недійсним, і не врахували того, що встановлена ними відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові (аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17). З огляду на викладене, первісній правовій оцінці судом по даній справі підлягає не відповідність договору купівлі-продажу від [INFO] положенням чинного законодавства, а наявність порушених прав та законних інтересів позивача [PERSON] . Таке правозастосування також узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові від 29 серпня 2023 року по cправі № 910/5958/20, які суд в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин. Здійснивши аналіз відповідності заповіту від 03.03.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В., зареєстрованого в реєстрі за №№ 404, 405, згідно якого [PERSON] , [INFO] , заповідає все своє майно [PERSON] , [INFO] , вимогам чинного законодавства України, суд зазначає наступне. Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно з якою загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. За змістом частини четвертої статті 207 ЦК України якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Відповідно до ч.1 ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Відповідно до ч.2 ст. 1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Відповідно до ч.2 ст. 1253 ЦК України у випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Аналогічні положення містяться в п. 1.11 Глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, в чинній на момент посвідчення оспорюваного заповіту редакції. Відповідно до ч.1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. В постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21) вказано, що нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів (абзац 1 частини другої статті 1248 ЦК України). У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним (абзац 2 частини другої статті 1248 ЦК України). Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу) (абзац 3 частини другої статті 1248 ЦК України). У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою (частина друга статті 1253 ЦК України). Обміркувавши вказані норми, колегія суддів зауважує, що: - за загальним правилом, нотаріальне посвідчення такого правочину як заповіт в Україні здійснюється нотаріусом; - право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права; - свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача; - свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання; - кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю; - тільки у разі наявності фізичних вад у заповідача, які позбавляють його можливості прочитати заповіт, посвідчення заповіту відбувається лише при свідках. І саме в цьому разі недотримання такої вимоги щодо порядку посвідчення заповіту відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України має наслідком нікчемність заповіту. Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що під час складання заповіту від 03 березня 2020 року, відповідно до якого [PERSON] заповів все належне йому майно [PERSON] , було порушено загальні вимоги до форми заповіту, оскільки посвідчення заповіту відбулося без свідків, хоча заповідач [PERSON] через фізичні вади не зміг сам прочитати заповіт, про що безпосередньо зазначено нотаріусом у заповіті - «У зв`язку з хворобою рук за його усним дорученням цей заповіт підписаний [PERSON] , [INFO] , у присутності заповідача та нотаріуса після прочитання уголос нотаріусом». При цьому, суд виходить із того, що визнавати недійсним нікчемний договір у судовому порядку немає необхідності, оскільки права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові від 14 квітня 2021 року по cправі № 335/5977/17, які суд в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14-ц зазначено, що якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Суд виходить із того, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 року у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22)). З огляду на викладене, суд дійшов висновків що заповіт від 03.03.2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В., зареєстрований в реєстрі за №№ 404, 405, згідно якого [PERSON] , [INFO] , заповідає все своє майно [PERSON] , [INFO] , є нікчемним, в силу ч.1 ст. 1257 ЦК України. Таким чином, позовні вимоги позивача [PERSON] не підлягають задоволенню, з підстав відсутності порушення його прав та законних інтересів, внаслідок укладення між [PERSON] , від імені та в інтересах якого діяв [PERSON] та [PERSON] , договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідченого 11 червня 2020 року [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 1127. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed