Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем та мають доньок: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , а також сина - [PERSON] , [INFO] . Вона з відповідачем та син [PERSON] з її донькою від першого шлюбу - [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , а інші дві доньки не мають державної реєстрації на території України, оскільки постійно проживали з часу народження на території республіки Ірак . У лютому 2024 року вона повернулась з дочками з Іраку до України для постійного проживання і у неї виникла необхідність у здійсненні реєстрації її доньок, але звернувшись до відповідного органу для їх реєстрації місця проживання їй було відмовлено через відсутність згоди її чоловіка [PERSON] . Посилається на те, що доньки [PERSON] та [PERSON] відповідно до ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про громадянство» набули громадянство з народження. На момент звернення до суду відповідач знаходиться на території Республіки Ірак разом з їх сином, якому він відмовився дати дозвіл на його виїзд. Вказує на те, що відсутність реєстрації проживання малолітніх дочок за місцем їх фактичного проживання суперечить інтересам дітей, обмежує реалізацію їх прав. На підставі викладеного позивач звернулась до суду з цим позовом, в якому просила надати дозвіл на реєстрацію місця проживання малолітніх доньок [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , без письмової згоди батька - [PERSON] . Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2024 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. 29 квітня 2024 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська задоволено клопотання позивача про залучення в якості третьої особи: Орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпропетровської міської ради. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2024 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Позивачем до суду була подана заява, в якій вона просила справу розглянути без її участі. Відповідач у судове засідання не з`явився, на підставі ст. 128, ч. 4 ст. 130 ЦПК України повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи, також виклик відповідача здійснювався шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, заперечень проти позову суду не представив. Від представника третьої особи - органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпропетровської міської ради Блинової О.С. до суду надійшла заява, в якій вона не заперечувала проти розгляду справи без технічної фіксації та підтримала позовні вимоги у повному обсязі, вважає, що реєстрація місця проживання дітей за адресою міста реєстрації їх батьків відповідає їх інтересам. Третя особа - [PERSON] надав суду заяву в якій визнав позовні вимоги у повному обсязі та не заперечував проти здійснення реєстрації місця проживання у належному йому на праві власності житлі [PERSON] та [PERSON] разом з матір`ю - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , без письмової згоди батька [PERSON] , та просив задовольнити позов у повному обсязі і розглянути справи без його участі. 17 червня 2024 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутності учасників справи за правилами загального позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 07 вересня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу № [NUMBER] , за реєстр. №12, виданим Судом цивільних станів - в районі Карх Президіуму апеляційного федерального суду Багдат/Карх Верховної Ради юстиції Республіки Ірак (а. с. 16-17). Матеріалами справи підтверджено, що як вбачається з копій записів про народження з перекладом з арабської мови на українську мову у батька - [PERSON] та матері - [PERSON] , [INFO] в лікарні Аль-Давлі дома Аль-Аадамия в м. Багдад Республіки Ірак народилась донька - [PERSON] , а [INFO] в лікарні Багдад-Аль-Русафа дома Аль-Аадамия Нахида А , народилась донька - [PERSON] (а. с. 12-15). Як вбачається з довідок Посольства України в Республіці Ірак №6165/19-536-024, №6165/19-536-025 від 24 січня 2024 року про реєстрацію особи громадянином України, виданих [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , відповідно до яких вони набули громадянства України згідно із ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про громадянство України», що також підтверджується наявними в матеріалах справи копіями паспортів громадян України Серії [NUMBER] [PERSON] та Серії [NUMBER] [PERSON] (а. с. 10-11, 45-46). Також судом встановлено, що з інформації відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Управління у сфері державної реєстрації Дніпровської міської ради №10/5-474 від 22 березня 2024 року наявні дані картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, відповідно до яких за адресою: [ADDRESS] , станом на 22 березня 2024 року зареєстровано чотири особи: [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 04 травня 2018 року; [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 06 вересня 2018 року; [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 16 березня 2015 року; [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 16 березня 2015 року (а. с. 9). З витягу КП «ДМБТІ» ДОР про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06 березня 2008 року №18017932 встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної власності належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу ВКЕ №613867, реєстр - 579, від 07 лютого 2008 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. (а. с. 21). Частиною 1 статті 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно із ч. 1 ст. 160, ч. 1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 11 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 242 ЦК України батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Частиною 4 статті 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Пунктом 2 статті 87 постанови Кабінету Міністрів України №265 від 07 лютого 2022 року «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» передбачено, що у разі подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особою, яка не досягла 18-річного віку, реєстрація місця проживання (перебування) здійснюється за згодою батьків або інших законних представників такої особи. Згода не надається у разі коли особа є здобувачем освіти та здійснює реєстрацію свого місця проживання (перебування) в гуртожитку, що належить до сфери управління закладу освіти. Згідно з п. 3 ст. 87 постанови Кабінету Міністрів №265 від 07 лютого 2022 року «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» орган реєстрації відмовляє в декларуванні/реєстрації місця проживання (перебування), знятті із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі, коли: особа не подала або подала не в повному обсязі необхідні документи або відомості. Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року зі змінами, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у п. 8 ст. 7 СК України та у ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Частинами 1, 2 статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Так, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (справа «Байт і Кеннеді проти Німеччини», «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини»). Оскільки невизначеність реєстрації місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за їх фактичним місцем проживання зі своєю матір`ю - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , суперечить інтересам дітей і суттєво обмежує реалізацію їх прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема права на свободу пересування і вільний вибір місця проживання, права на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист, спір між сторонами про місце проживання дитини, який підлягав би вирішенню на підставі ст. 161 СК України, між сторонами відсутній, а тому суд вважає, що позовні вимоги про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дітей без письмової згоди батька підлягають задоволенню. Виходячи з пріоритету інтересів дітей, їх найкращого забезпечення, враховуючи встановлені судом обставини справи, а також визначений нормативно-правовими актами порядок реєстрації місця проживання дітей до 14 років, суд дійшов висновку що позов [PERSON] є обґрунтованим і підлягає задоволенню в повному обсязі. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір, але в своїй позовній заяві, поданій до суду не зазначено, що позивач бажає стягувати сплачений судовий збір з відповідача, тому судовий збір у сумі 1 211,20 грн. не підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved