Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-23 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення 3% річних та інфляційних витрат на підставі ст. 625 ЦК України, посилаючись на те, що відповідачі не здійснили жодних дій для виконання рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 16 травня 2011 року по справі №1519/2-1579/11 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Оскільки відповідачі не виконують зобов`язання, які встановлені рішенням суду, а кредитор має право на стягнення 3% річних та інфляційних витрат від суми боргу, позивач вимушений звернутись з цим позовом до суду. Позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь суму в розмірі 223787 (двісті двадцять три тисячі сімсот вісімдесят сім) гривень 12 (дванадцять) копійок 3% річних та інфляційні втрати за невиконання грошового зобов`язання за рішенням Малиновського районного суду м. Одеси у справі №1519/2-1579/11 від 16 травня 2011 року; стягнути з відповідачів на його користь судовий збір в сумі 3356 (три тисячі триста п`ятдесят шість) гривень 81 (вісімдесят одна) копійка. Представник позивача, відповідно до позовної заяви та письмових пояснень, просить суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, справу розглянути в спрощеному провадженні. Відповідач [PERSON] у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подав. Відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви, застосувати наслідки спливу строків позовної давності, справу розглянути за відсутності. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Судом встановлено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси у справі № 1519/2-1579/11 від 16 травня 2011 року позов Публічного акціонерного товариства КБ «Правекс Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства КБ «Правекс Банк» заборгованість за кредитним договором від 07 вересня 2007 року №3171-020/07Ф у розмірі 338899 (триста тридцять вісім тисяч вісімсот дев`яносто дев`ять) гривень 43 (сорок три) копійки; стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства КБ «Правекс Банк» судові витрати: судовий збір у розмірі 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень, витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 60 (шістдесят) гривень; стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства КБ «Правекс Банк» судові витрати: судовий збір у розмірі 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень, витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 60 (шістдесят) гривень. Рішення набрало законної сили 26 травня 2011 року. Із вказаного рішення вбачається, що 07 вересня 2007 року між АКБ «Правекс Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс Банк», та [PERSON] укладено договір про відкриття кредитної лінії за №3171-020/07Ф, а 07 вересня 2007 року між АКБ «Правекс Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс Банк», та [PERSON] укладено договір поруки №3171-020/07Ф, за яким він поручився перед банком за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань за кредитним договором. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси у справі №1519/2-1579/11 від 24 листопада 2020 року замінено стягувача АТ «Правекс Банк» у виконавчому провадженні по виконанню рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 травня 2011 року його правонаступником Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест». Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Судом встановлено, що відповідачами не здійснено жодних дій для погашення заборгованості та не виконано рішення Малиновського районного суду м. Одеси у справі № 1519/2-1579/11 від 16 травня 2011 року. Відповідач [PERSON] у відзиві на позовну заяву вказує, що саме стягувачу належить право пред`явлення до примусового виконання судового рішення, а неотримання виконавчого листа та невжиття заходів для пред`явлення його до виконання у встановленому законом порядку, в тому числі пропуск строку виконавчої давності, свідчить про фактичну відмову стягувача від примусового виконання рішення, тому його зобов`язання з погашення кредитної заборгованості фактично є задавненим, внаслідок чого позивач позбавлений права вимагати його примусового виконання та судового способу захисту своїх інтересів, а також стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Суд звертає увагу відповідача, що частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання. Згідно з пунктом 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. У постанові Верховного Суду від 29 листопада 2019 року у справі № 805/5043/15-а (провадження № К/9901/10357/18) зазначено наступне: «невиконання судового рішення, яке набуло законної сили, або надання йому переоцінки суперечить принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності; суд, за загальним правилом, не повинен брати до уваги посилання сторони у справі в обґрунтування своєї позиції на фактичні обставини, виникнення яких стало наслідком невиконання такою стороною судового рішення, що набуло законної сили». Відповідачами не надано суду жодних доказів виконання ними рішення Малиновського районного суду м. Одеси у справі № 1519/2-1579/11 від 16 травня 2011 року та фактичної сплати заборгованості. Згідно зі статтею 625\~ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625\~ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625\~ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України (постанова Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019 року по справі №373/2054/16-ц). Нарахування 3% річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі №6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3% річних від простроченої суми. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц дійшла до висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Відповідач [PERSON] у відзиві на позовну заяву та у заяві про застосування наслідків спливу позовної давності просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності, посилаючись на те, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси, яке ухвалене у травні 2011 року стягнуто основну суму заборгованості, то трирічний строк позовної давності спливає у травні 2014 року, а відтак від цього часу слід обчислювати строк позовної давності, зважаючи що саме від цієї дати позивачу стало відомо про порушення його прав, як кредитора, проте позивач звернувся до суду з даним позовом після спливу 9 років від дати коли дізнався про порушення свого права, то позовні вимоги не підлягають задоволенню. Суд звертає увагу сторони відповідача, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою у будь-якому разі не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат, їх стягнення можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову, що узгоджується з правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 23.02.2023 року у справі №911/3025/21. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 року № 540-ІХ, до Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, внесено п.12 наступного змісту «12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.». Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 року №211 зі змінами, карантин на всій території України введено з 12.03.2020 року до 30.06.2023 року. До строків, що продовжуються на строк дії карантину, належать строки позовної давності - ст.257 ЦК України. Позивачем надано суду розрахунок суми інфляційних витрат та 3% річних, відповідно до якого нарахування фінансових санкцій до початку введення карантину здійснювалось в межах строку позовної давності - 3 роки, тобто з 12.03.2017 року, однак з продовженням строку позовної давності через введення карантину, нарахування тривало до 23.02.2022 року до введення воєнного стану. Розмір заборгованості відповідно до наданого розрахунку складає 223787 (двісті двадцять три тисячі сімсот вісімдесят сім) гривень 12 (дванадцять) копійок, з яких: 173397 (сто сімдесят три тисячі триста дев`яносто сім) гривень 89 (вісімдесят дев`ять) копійок сума інфляційних втрат, 50389 (п`ятдесят тисяч триста вісімдесят дев`ять) гривень 23 (двадцять тири) копійки сума 3% річних за відповідний період. Наданий позивачем розрахунок суд приймає до уваги, оскільки останній відповідає нормам закону. За таких обставин, суд вважає можливим стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» суму 3% річних та інфляційних витрат на підставі ст. 625 ЦК України. Відповідно до п. 1 ч. 2\~ст.141 ЦПК України,\~судові витрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 3356 (три тисячі триста п`ятдесят шість) гривень 81 (вісімдесят одна) копійка, що підтверджується платіжною інструкцією №346687218 від 12 грудня 2023 року. Оскільки позовні вимоги про стягнення\~3%\~річних та\~інфляційних витрат\~на підставі\~ст.\~625\~ЦК України задоволено в повному обсязі, то вказана сума судового збору підлягає стягненню з відповідачів. На підставі викладеного,

Outcome: approved