Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-01 00:00:00

У липні 2020 року позивач звернувся до Дзержинського міського суду Донецької області з вказаним позовом. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що 10 грудня 2007 року між АБ«УКРГАЗБАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір № 2203/730, відповідно до умов якого відповідачу було видано кредит в сумі 23 000,00 доларів США строком до 09.12.2019 року, зі сплатою процентів за користування кредитом 12,5 % річних. Внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором, станом на 07.05.2020 року утворилась заборгованість у сумі 20 932,76 доларів США. Просили суд стягнути з з [PERSON] заборгованість за кредитним договором у сумі 20 932,76 доларів США, яка складається з 11 658,91 доларів США- заборгованість по кредиту прострочена, 9 273,85 доларів США заборгованість про процентах прострочена та судовий збір у розмірі 8 456,51 грн. Заочним рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 26 листопада 2020 року позовні вимоги було задоволено, стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором у сумі 20 932,76 доларів США, яка складається з 11 658,91 доларів США- заборгованість по кредиту прострочена, 9 273,85 доларів США заборгованість про процентах прострочена та судовий збір у розмірі 8 456,51 грн. Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач подав на нього апеляційну скаргу. Постановою Донецького апеляційного суду від 01 лютого 2022 р. апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, заочне рішення від 26.11.2020 року скасовано, справу направлено на розгляд до Києво-Святошинського районного суду Київської області. 28.04.2022 р. до суду першої інстанції із суду апеляційної інстанції надійшли матеріали цивільної справи № 225/3645/20. Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.04.2022 р., головуючим суддею у справі визначено суддю Ковальчук Л.М. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковальчук Л.М. від 03.05.2022 року відкрито провадження у даній цивільній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче провадження. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковальчук Л.М. від 21.03.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Згідно розпорядження керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Распутної Н.О. щодо повторного автоматичного розподілу справи від 10.10.2023 року та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 10.10.2023 року, який проведений у зв`язку з припиненням повноважень судді Ковальчук Л.М., в провадження судді Пінкевич Н.С. надійшла вищевказана цивільна справа. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Пінкевич Н.С. від 16.10.2023 призначено судове засідання на 13 листопада 2023 р. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Пінкевич Н.С. від 24.11.2023 року задоволено клопотання представника відповідача, витребувано у Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» оригінал примірника кредитного договору від 10.12.2007 року № 2203/730 з додатками, в тому числі оригінали договорів іпотеки № 385 та № 386 від 10.12.2007 р., документи на підтвердження отримання [PERSON] кредитних коштів за зазначеним договором від 10.12.2007 року № 2203/730 у доларах США (кредитна справа). 20 лютого 2024 року від представника відповідача надійшли додаткові пояснення. Зазначає, що позивач не надав доказів надання кредитних коштів саме у доларах США, а вимагає повернення коштів саме в цій валюті. Просила відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити . У судовому засіданні відповідач і представник відповідача проти позову заперечували та просили відмовити в його задоволенні. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~застосування норм\~цивільного процесуального\~законодавства при\~розгляді справ\~у суді\~першої інстанції»\~від 12.06.2009\~№2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124\~Конституції України та статті 3\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 10 грудня 2007 року між АБ«УКРГАЗБАНК» та відповідачем було укладено кредитний договір № 2203/730, відповідно до умов якого сума кредиту - 23 000,00 доларів США. Процентна ставка за користування кредитом 12,5% річних. Строк повернення кредитних коштів, до 09 грудня 2019 року. \~Частина 1 ст.\~628\~ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.\~\~ \~Згідно ст.\~638\~ЦК України договір є укладений, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад" ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення виконання зобов`язання в обумовлений договором строк. Правові наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Із доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості за Кредитним договором встановлено, що станом на 07.05.2020 року загальна сума заборгованості, що стягується Банком становить: 11 658,91 дол. США - заборгованість по кредиту прострочена; 9 273,85 дол. США - заборгованість по процентах прострочена. Проте, даний розрахунок заборгованості не є належним і допустимим доказом у справі і тому не може бути взятий судом до уваги. Документами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно нормам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки лише первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та складені під час здійснення господарської операції - є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Порядок оформлення таким документів визначено Інструкцією про ведення касових операцій банками в Україні, затверджену Постановою Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174. Оскільки представником позивача не надано суду оригінали первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту, тому не має підстав вважати, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем, а також суми відсотків, зазначені в розрахунку є правильними. Посилання банку на наявність роздрукованого розрахунку заборгованості за договором як на підставу задоволення позовних вимог є необґрунтованими, оскільки сам розрахунок та виписка по рахунку є внутрішніми документами банку та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи видавалися кредитні кошти. Доведеність наявної суми заборгованості за кредитним договором, є обов`язком позивача, який він не виконав, оскільки не довів належними та допустимими доказами її розмір. Відповідно до правового висновку викладеного у постанові Верховного суду України від 13.05.2020 року в справі №219/1704/17 в оцінці поведінки та способу ведення справ позивачем має враховувати, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків. Відповідно до ст.\~10\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. \~\~З огляду на викладене, суд, діючи в межах заявлених позовних вимог, як це передбачено ч.1ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, приходить до висновку, що позов АБ «УКРГАЗБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Outcome: dismissed