Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-18 00:00:00

У березні 2024 року до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська надійшла вищезазначена позовна заява, в якій позивач просить суд стягнути з [PERSON] та [PERSON] суму боргу у розмірі 3% річних нарахованих за період з 30.11.2020 до 23.02.2022 в розмірі 19\~877,82 грн., а також вирішити питання розподілу судових витрат. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11.03.2010, ухваленим за результатами розгляду справи №2-2342/10, з [PERSON] та [PERSON] , солідарно, на користь ВАТ «ВТБ Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 538\~065,66 грн. до якої входить відшкодування судових витрат у розмірі 1\~820,00 грн. Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 14.01.2021 змінено стягувача ПАТ «ВТБ Банк» за виконавчим листом №2-2342/2010 на його правонаступника АТ «Універсал Банк». З посиланням на те, що рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11.03.2011 наразі є не виконаним, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення нарахувань, проведених на підставі ст.625 ЦК України за період з 30.11.2020 до 23.02.2022 й нарахованих на вказану суму. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справ між суддями від 21.03.2024 року справу передано судді Кудрявцевій Т.О. Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Кудрявцевої Т.О. від 29.04.2024 відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання представник позивача не з`явився, про день, час розгляду справи повідомлений належним чином, у позові викладене клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про день, час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, жодних клопотань ними суду не надіслано. Відповідно до вимог ст.190, ст. 272 ЦПК України, відповідачі є такими, що належним чином повідомлені про розгляд цієї цивільної справи та про свої процесуальні права та обов`язки, однак правом на подання відзиву, будь-якої письмової заяви або клопотання не скористались, про причини неявки суду не повідомили. Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Розглянувши справу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до копії рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11.03.2010, ухваленого за результатами розгляду цивільної справи №2-2342/10, з [PERSON] та [PERSON] , солідарно, на користь ВАТ «ВТБ Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 538\~065,66 грн., до якої входить відшкодування судових витрат у розмірі 1\~820,00 грн. Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 14.01.2021 змінено стягувача ПАТ «ВТБ Банк» за виконавчим листом №2-2342/2010 на його правонаступника АТ «Універсал Банк». Відповідно до копій постанов від 22.08.2022, винесених приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Біловолом В.О., відкрито виконавче провадження ВП №69707083 з виконання виконавчого листа №2-2342/2010, виданого судом 11.06.2010, де боржником є [PERSON] та [PERSON] . На підтвердження розміру нарахувань, передбачених ст.625 ЦК України, позивачем надано розрахунок, складений за період з 30.11.2020 до 23.02.2022. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу, зобов`язання боржників сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Частиною 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із положенням статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з цим, вбачається, що позивачем на підтвердження доводів щодо існування не виконаного відповідачами грошового зобов`язання не надано суду жодного належного доказу. Тобто, за наявності судового рішення про стягнення коштів, за яким відкрито виконавче провадження, для застосування конструкції норми ст.625 ЦК України, обов`язковим є надання доказів відсутності перерахувань у його межах, оскільки його реалізація в тому числі і часткова, впливає на розмір суми, яка є передумовою для нарахування санкцій. Виходячи з зазначеного, заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, як недоведені. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, понесені витрати по справі слід віднести за рахунок позивача.

Outcome: dismissed