Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-16 00:00:00

14.05.2024р. [PERSON] (далі - позивачка) звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Медична компанія Валео (далі - відповідач, ТОВ МК Валео), в якому просить визнати припинення трудових відносин від 20.03.2024р. між позивачкою та відповідачем, відповідно до ст. 38 КЗпП України - за власним бажанням. Позов обґрунтований тим, що з 14.03.2017р. позивачка працювала у ТОВ МК Валео медичною сестрою. Товариство знаходилося за адресою: [ADDRESS] . З жовтня 2020р. вона перебувала у декретній відпустці у зв`язку з народженням дитини. 20.05.2021р. згідно з даними трудової книжки назва посади медична сестра змінена на сестра медична для приведення у відповідність до Національного Класифікатора України. Перебуваючи у декретній відпустці від колег дізналася, що компанія припиняє свою діяльність і всі працівники пишуть заяви на звільнення за власним бажанням. Однак за відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ТОВ МК Валео по сьогоднішній день не перебуває в процесі припинення. На сайті valeo.ua наявна лише інформація, що центр призупиняє свою роботу на час воєнного стану. Згідно з довідкою форми ОК-5 за 2017-2021рр. виплати ЄСВ здійснено ТОВ МК Валео, а з 2021р. по 2023рр. - Управлінням соціального захисту населення Первомайської РДА у зв`язку з перебуванням у декретній відпустці. ТОВ МК Валео востаннє здійснило перерахування страхових внесків за позивачку - у березні 2021р. По закінченню декретної відпустки, в грудні 2023р., позивачка виявила бажання звільнитися з посади сестра медична з 20.03.2024р. з ТОВ МК Валео, але компанія була зачинена. ЇЇ заява про звільнення направлена поштою, повернулася без вручення адресату з відміткою по закінченню терміну зберігання. Станом на травень 2024р. позивачка формально продовжує перебувати у трудових відносинах з відповідачем, проте не володіє жодною інформацією щодо місцезнаходження роботодавця та його позиції щодо співпраці з нею. Станом на день звернення до суду відповідач у будь-який спосіб не повідомив позивачку про розташування її робочого місця, дату виходу на роботу після декретної відпустки, умови праці та її оплату. Посилаючись на приписи Конституції України, Конвенції захисту прав людини і основоположних свобод та ст. ст. 21, 23, 36, 38,47 КЗпП України, Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників,позивачка вказує, що у неї відсутня можливість зробити запис про звільнення, оскільки відповідач відсутній за юридичною адресою, а відомостей про зміну юридичної адреси та правонаступників - немає. На тепер позивачка не може знайти даних керівника компанії для оформлення звільнення і внесення відповідних записів до трудової книжки про фактичне закінчення трудових відносин, у зв`язку з чим вона ж фактично позбавлена можливості працевлаштуватися. Позивачка в судові засідання 04.06.2024р. та 17.06.2024р. не з`явилася, хоча належним чином в порядку, визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлена про час, дату та місце судового розгляду, про причини неявки не повідомила. Водночас, 04.06.2024р. звернулася на адресу суду із заявою про розгляд справи у її відсутність, в якій позовні вимоги підтримує, наполягає на їх задоволенні. Також позивачка дала згоду на заочний розгляд справи. Представник відповідача в судові засідання 04.06.2024р. та 17.06.2024р. не з`явився, хоча належним чином в порядку, визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату та місце судового розгляду шляхом направлення судових повісток про виклик у судові засідання рекомендованим поштовим відправленням, а також через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України про виклик відповідача до суду. Про причини неявки відповідач суд не повідомив, а також не подав до суду відзив на позов, заяву про розгляд справи за його відсутності чи відкладення розгляду справи. З огляду на приписи ст.ст. 211 та 223 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу по суті без участі сторін за наявними у справі доказами. 17.06.2024р. судом в порядку, визначеному ст.ст. 280, 281 ЦПК України, постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідив матеріали справи, суд вважає встановленим таке. Так як вбачається з матеріалів справи, а саме відомостей з державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (відповідь № 594160 від 16.05.2024р.) ТОВ МК Валео, ідентифікаційний код юридичної особи 36880881, має зареєстроване місцезнаходження за адресою: [ADDRESS] . Згідно трудової книжки [NUMBER] на ім`я [PERSON] , [INFO] , заповненої 11.08.2014р., позивачка [PERSON] 14.03.2017р. прийнята на посаду медичної сестри до ТОВ МК Валео, про що до трудової книжки внесено запис під № 6. 20.05.2021р. на підставі наказу № 21/9к від 20.05.2021р. до трудової книжки [NUMBER] на ім`я [PERSON] , [INFO] , заповненої 11.08.2014р., внесено запис під № 7 наступного змісту: назву посади Медична сестра змінено на Сестра медична для приведення у відповідність до національного класифікатора України ДК 003:2010. Після запису датованого 20.05.2021р. під № 7 у трудовій книжці [NUMBER] на ім`я [PERSON] , [INFO] , заповненої 11.08.2014р., будь-які інші записи відсутні. [INFO] позивачка народила дитину [PERSON] , про що 19.12.2020р. Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] . 21.03.2024р. позивачкою направлено на юридичну адресу відповідача рекомендованим поштовим відправлення зі штрих-кодом 0421408157493 заяву від 20.03.2024р., в якій позивачка просила звільнити її з посади медичної сестри за власним бажанням, яке повернуто відправнику з довідкою поштового відділення про невручення адресату з причин за закінчення терміну зберігання. У довідці форми ОК-5 (реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, індивідуальні відомості про застраховану особу) на ім`я [PERSON] наявна інформація щодо страхувальників застрахованої особи, якими є, в тому числі ТОВ МК Валео, код 36880881, та Управління соціального захисту населення Первомайської РДА, код 20905329, Управління соціального захисту населення Врадіївської РДА Миколаївської області, код 03194523. В ній же містяться відомості за: - звітний рік 2017: страхувальник у вказаному році - ТОВ МК Валео; період березень 2017р. по грудень 2017р.; сума заробітку для нарахування пенсії усього за рік 32 664 грн. 27 коп. Страховий стаж 294 дні; - звітний рік 2018: страхувальник у вказаному році - ТОВ МК Валео; період січень 2018р. по грудень 2018р.; сума заробітку для нарахування пенсії усього за рік 46 982 грн. 27 коп. Страховий стаж 365 днів; - звітний рік 2019: страхувальник у вказаному році - ТОВ МК Валео; період січень 2019р. по грудень 2019р.; сума заробітку для нарахування пенсії усього за рік 58 048 грн. 60 коп. Страховий стаж 365 днів; - звітний рік 2020: страхувальник у вказаному році - ТОВ МК Валео; період січень 2020р. по грудень 2020р.; сума заробітку для нарахування пенсії усього за рік 74 556 грн. 06 коп. Страховий стаж 366 днів; - звітний рік 2021. Страхувальниками у вказаному році є: Управління соціального захисту населення Врадіївської РДА Миколаївської області у період з січня 2021р. по лютий 2021р.; ТОВ МК Валео у період з січня 2021р. по березень 2021р.; Управління соціального захисту населення Первомайської РДА у період з березня 2021р. по грудень 2021р. Усього за рік для пенсії 85 948 грн. 24 коп.; - звітні 2022-2023рр. Страхувальниками у вказаних роках зазначено Управління соціального захисту населення Первомайської РДА. Усього за 2022 рік для пенсії 78 600 грн. 00 коп. та усього за 2023 рік для пенсії 77 158 грн. 06 коп. Встановив вказані обставини, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Конституційний суд України у рішеннях від 07.07.2004 № 14-рп/2004, від 16.10.2007 № 8-рп/2007, від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначив, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю Конституційний суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Як вбачається зі ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами (ст. 3 КЗпП України). Частиною 1 ст. 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України. Тобто, розірвання трудового договору за статтею 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. При цьому ч.ч. 1-3 ст. 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, роботодавець не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили. Тобто, правове значення для припинення трудового договору має письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою не має значення чи була погоджена ця ініціатива з роботодавцем та чи згідний він з такою вимогою робітника. Трудові відносини припиняються незалежно від того, чи видано роботодавцем наказ про звільнення працівника, чи не вчинено такої дії. Відсутність такого наказу не зобов`язує працівника надалі виконувати покладені на нього трудові обов`язки та не продовжує дії трудового договору. Частина 2 ст. 50 ЦК України передбачає, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб - підприємців є відкритою. При цьому, судом встановлено, що позивачка 21.03.2024р. за офіційною юридичною адресою відповідача направляла заяву про звільнення, яка повернута без вручення. Суд зазначає, що добросовісна поведінка суб`єкта господарювання передбачає забезпечення ним отримання кореспонденції за адресою його місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань. Невиконання чи неналежне виконання господарських зобов`язань ПАТ Укрпошта, навіть якщо б останнє і мало місце (чого у цій справі не вбачається), не може бути підставою для звільнення суб`єкта господарювання від розгляду звернень працівників, у тому числі позивача, оскільки у даному випадку це є гарантією передбаченою статтею 43 Конституції України (право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується). Таким чином, суд встановлює, що позивачка не була звільненою у визначеному законом порядку, після подачі заяви про звільнення. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне задовольнити вимогу позивачки та визнати припиненими трудові відносини між сторонами на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням (згідно заяви про звільнення позивачки від 20.03.2024р., яка направлена відповідачу 21.03.2024р.). Датою припинення трудових відносин суд вважає необхідним зазначити 21.03.2024р., оскільки заява про звільнення від 20.03.2024р. направлена відповідачеві поштовим відправленням 21.03.2024р., а тому позов підлягає частковому задоволенню. На підставі вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1 211 грн. 20 коп., понесені позивачкою при подачі позову до суду, підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки.

Outcome: partial