Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-19 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Рух справи. У березні 2024 року [PERSON] (далі - «Позивач») звернувся до суду з позовом до Білоцерківської міської ради Київської області (далі - «Відповідач») про встановлення фактів прийняття спадщини та про визнання права власності на спадкове майно за законом. В обґрунтування заявлених вимог Позивач посилається на наступні обставини. Позивач разом з його батьками: [PERSON] , 1916 року народження та [PERSON] , 1926 року народження, поселилися та постійно проживали в будинку [ADDRESS] з часу закінчення його будівництва в 1970 році та прийняття в експлуатацію. Разом із ними там також проживала сестра Позивача [PERSON] , 1947 року народження і брат [PERSON] , 1945 року народження. Відповідно до Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 16.07.1974 року цілий житловий будинок [ADDRESS] на праві особистої власності належав [PERSON] та був зареєстрований за ним в Білоцерківському бюро технічної інвентаризації і записаний в реєстрові книгу за № 85 за реєстровим №9798 від 16.07.1974 року. При цьому, Білоцерківським БТІ [PERSON] було видано Будинкову книгу для прописки громадян, які проживали в цьому будинку. 16.07.1976 року [PERSON] звернувся із заявою до голови Білоцерківського міськвиконкому про надання дозволу на дарування частини належного йому будинку з верандою на користь його батька - [PERSON] , який фактично будував цей будинок. Отримавши такий дозвіл, [PERSON] подарував [PERSON] 13/20 частин вказаного будинку, що також було зареєстровано за батьком в Білоцерківському бюро технічної інвентаризації. З цього часу будинок [ADDRESS] складається із двох окремих, ізольованих квартир: квартира № 1 площею 82,2 кв.м.-13/20 частин: квартира № 2 площею 68,7.кв.м - 7/20 частин. Земельна ділянка, на якій було побудовано домоволодіння [ADDRESS] перебувала в загальному користуванні співвласників. [INFO] помер батько Позивача - [PERSON] , після смерті якого залишилося спадкове майно у вигляді 13/20 частин будинку [ADDRESS] . Заповіту він не залишив, тому, в порядку спадкування за законом спадщину після його смерті успадкувала дружина спадкодавця [PERSON] , яка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Білоцерківською держнотконторою 24.07.1984 року за реєстром №1-2178, яке було зареєстроване в Інвентарбюро 19.09.1984 року за реєстром №9798. При цьому діти померлого надали в нотаріальну контору письмові заяви про відмову від спадкування своїх частин в спадковому майні на користь матері. [INFO] помер [PERSON] . На час смерті він працював та проживав у місті Ніжневартовськ, Тюменської області РРФСР. Тіло померлого було перевезено його дружиною [PERSON] та сином [PERSON] до міста Біла Церква де поховане на міському кладовищі. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді 7/20 частин будинку [ADDRESS] . На час смерті [PERSON] відносини спадкування регулювалися правилами ЦК УРСР в редакції 1963 року. Згідно до статті 524 ЦК УРСР (1963 року), визнавалося, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Померлий [PERSON] заповіту не складав, тому спадкоємців за заповітом не було. Відповідно до статті 529 ЦК УРСР (1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Таким чином, після смерті [PERSON] , спадкоємцями за законом залишилися: мати померлого- [PERSON] ; дружина померлого- [PERSON] ; діти померлого - [PERSON] та [PERSON] . Згідно зі ст. 549 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Таким чином саме спадкоємцям діючим законодавством надавалося прав вибору, яким саме шляхом слід прийняти спадщину й залежить виключно від його власного волевиявлення в кожному конкретному випадку. Відповідно до статті 553 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємець за законом або з заповітом вправі відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець який не вчинив жодної із дій, що свідчать про прийняття спадщини. За правилами частини першої статті 554 ЦК УРСР (1963 року) у разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавленні спадкоємця права спадкування його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Перебуваючи в місті Біла Церква після похорон [PERSON] його дружина [PERSON] повідомила [PERSON] про те, що ні вона, ні їх спільні з померлим діти, не мають бажання приймати спадкове майно, яке залишилося в м. Біла Церква після смерті [PERSON] , а тому не буть вчиняти спроби вступу в управління або володіння спадковим майном чи подавати державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини та в тому, що вони не заперечують проти прийняття спадщини мамою померлого. Враховуючи вище вказані обставини, [PERSON] , як єдиний спадкоємець за законом, прийняла спадкове майно, яке залишилося після смерті сина, перейшла проживати у належну йому частину будинку, стала доглядати за будинком, утримувати його, сплачувала необхідні обов`язкові платежі, користуватися земельною ділянкою та особистим майном померлого, яке перебувало в цій частині будинку. Перелічені вище дії [PERSON] вчинялися систематично і продовжувалися нею як до закінчення строку для прийняття спадщини так і в послідуючому до її смерті. У цей же проміжок часу Позивач та члени його сім`ї за бажанням матері - [PERSON] поселилися в належну їй на праві особистої власності 13/20 частину будинку [ADDRESS] та допомагали матері в утриманні спадкової частини будинку. Відповідно до ч.1 ст. 1297 ЦК УРСР (1963 року), спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за виданою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 560 ЦК УРСР (1963 року) є правом, а не обов`язком спадкоємця. Отже, прийняття спадщини спадкоємцем, як за заповітом, так і за законом, є правом спадкоємця й залежить виключно від власного волевиявлення. При цьому, спадкоємець не обмежений строком у праві на отримання свідоцтва про право на спадщину. Таке право виникає з часу відкриття спадщини та не обмежене певними часовими рамками щодо отримання відповідного свідоцтва. Бажаючи отримати свідоцтво про спадщину на спадкове майно, яке залишилося після смерті сина [PERSON] , [PERSON] , після спливу шести місячного строку після його смерті, звернулася до Білоцерківського БТІ із заявою видати їй довідку щодо спадкового майна. Таку довідку-характеристику Білоцерківським БТІ було виготовлено та надано матері 15.11.1991 року за №2055. 18.11.1991 року [PERSON] за договором дарування подарувала Позивачу належні їй 13/20 частин жилого будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, що знаходиться в [ADDRESS] . Указаний договір було зареєстровано в Білоцерківському бюро технічної інвентаризації, де Позивач отримав будинкову книгу для прописки громадян, що проживають у вказаному будинку. [INFO] померла мати Позивача - [PERSON] , яка заповіту не залишила, тому спадкоємців за заповітом не було. Відповідно до статті 529 ЦК УРСР (1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Таким чином, після смерті [PERSON] , спадкоємцями за законом залишилися: син - [PERSON] ; дочка - [PERSON] ; її внуки, діти померлого сина [PERSON] . Сестра Позивача, [PERSON] , не виявила бажання приймати спадщину після смерті матері, тому не вчиняла ніяких дій для цього. Не виявили такого бажання також і її внуки- діти померлого сина [PERSON] . Спадкове майно після смерті матері складалося із особистого майна матері та 7/20 частин будинку [ADDRESS] , яке вона фактично прийняла після смерті [PERSON] , але не оформила, спадкову справу завести не встигла в зв`язку з передчасною смертю. Відмови від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини після смерті сина до нотаріальної контори мати не подавала. Стаття 549 ЦК УРСР (1963 року) регламентує порядок прийняття спадщини спадкоємцями: Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Скориставшись виключно правом вибору Позивача, яким саме шляхом слід прийняти спадщину після поховання матері, він вступив у володіння та управління 7/20 частинами будинку [ADDRESS] та особистим майном матері шляхом проживання в ньому, здійсненням догляду за ним та підтримання його в належному стані, користування земельною ділянкою, сплатою необхідних платежів, тощо. Крім цього, в цей же час, він зніс дві надвірні споруди- альтанки Ж та 3 і побудував на цьому місці ще один гараж-И. Зазначені дії Позивач вчиняв, як протягом шести місяців з дня відкриття спадщини після смерті матері, так і в послідуючі роки постійного мого проживання в будинку. 04 листопада 2005 року я отримав Державний акт направо власності на всю земельну ділянку площею 0,0650 та на якій розташований будинок [ADDRESS] . Бажаючи оформити спадкові права після смерті матері та отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на майно померлої Позивач звернувся із відповідною заявою до нотаріуса. 02.02.2024 року приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дуднік І.В. своєю постановою відмовила у оформленні спадкових прав на майно, яке залишилося після смерті його матері, оскільки відсутні докази того, що померла є власником спадкового майна, померлого сина [PERSON] . Таким чином, враховуючи вище наведені докази, Позивач вважаю, що моя мама- [PERSON] фактично прийняла спадкове майно у вигляді особистого майна померлого та 7/20 частин будинку [ADDRESS] після смерті [INFO] сина [PERSON] . Вчинила також певні дії щодо отримання свідоцтва про прийняття спадщини, але не встигла оформити свідоцтво в зв`язку із раптовою, передчасною смертю. Також вважаю, що я фактично прийняв спадкове майно у вигляді особистого майна та 7/20 частин будинку [ADDRESS] після смерті [INFO] моєї матері [PERSON] , докази про що надаю суду. З огляду на викладені обставини, з метою забезпечення права власності на належне йому нерухоме майно, Позивач просив суд: встановити факт, а саме - [PERSON] фактично прийняла спадщину за законом після смерті [INFO] її сина [PERSON] , шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном; встановити факт, а саме - [PERSON] фактично прийняв спадщину за законом після смерті [INFO] його матері [PERSON] , шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном; визнати за [PERSON] право власності на особисте майно та 7/20 частин будинку [ADDRESS] , у порядку спадкування після спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] . 13.03.2024 року ухвалою суду дану позовну заяву залишено без руху, надано строк на усунення її недоліків (а.с. 39-40). 10.04.2024 року ухвалою суду було відкрито провадження у даній справі, постановлено провести її розгляд за правилами загального позовного провадження (а.с. 44-45). 22.05.2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження по даній справі, призначено її до судового розгляду на 20.06.2024 року (а.с. 63). 20.06.2024 року у судове засідання Позивач не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. До канцелярії суду подав заяву про розгляд даної справи без його участі. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Не заперечував проти заочного розгляду справи (а.с. 70). 20.06.2024 року у судове засідання представник Відповідача не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До канцелярії суду подав заяву про розгляд даної справи без його участі на розсуд суду (а.с. 52-53). Згідно з ст. ст. 280-282 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. У зв`язку з тим, що сторони не з`явилися в судове засідання, згідно з ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлені наступні обставини та зміст спірних правовідносин. Позивач разом з його батьками: [PERSON] , 1916 року народження та [PERSON] , 1926 року народження, поселилися та постійно проживали в будинку [ADDRESS] з часу закінчення його будівництва в 1970 році та прийняття в експлуатацію. Разом із ними там також проживала сестра Позивача [PERSON] , 1947 року народження і брат [PERSON] , 1945 року народження (а.с. 10, 20-21). Відповідно до Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 16.07.1974 року цілий житловий будинок [ADDRESS] на праві особистої власності належав [PERSON] та був зареєстрований за ним в Білоцерківському бюро технічної інвентаризації і записаний в реєстрові книгу за № 85 за реєстровим №9798 від 16.07.1974 року. При цьому, Білоцерківським БТІ [PERSON] було видано Будинкову книгу для прописки громадян, які проживали в цьому будинку (а.с. 22-23, 28). 16.07.1976 року [PERSON] звернувся із заявою до голови Білоцерківського міськвиконкому про надання дозволу на дарування частини належного йому будинку з верандою на користь його батька - [PERSON] , який фактично будував цей будинок. Отримавши такий дозвіл, [PERSON] подарував [PERSON] 13/20 частин вказаного будинку, що також було зареєстровано за батьком в Білоцерківському бюро технічної інвентаризації. З цього часу будинок [ADDRESS] складається із двох окремих, ізольованих квартир: квартира № 1 площею 82,2 кв.м.-13/20 частин: квартира № 2 площею 68,7.кв.м - 7/20 частин (а.с. 27). Земельна ділянка, на якій було побудовано домоволодіння [ADDRESS] перебувала в загальному користуванні співвласників (а.с. 26). [INFO] помер батько Позивача - [PERSON] , після смерті якого залишилося спадкове майно у вигляді 13/20 частин будинку [ADDRESS] . Заповіту він не залишив, тому, в порядку спадкування за законом спадщину після його смерті успадкувала дружина спадкодавця [PERSON] , яка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Білоцерківською держнотконторою 24.07.1984 року за реєстром №1-2178, яке було зареєстроване в Інвентарбюро 19.09.1984 року за реєстром №9798. При цьому діти померлого надали в нотаріальну контору письмові заяви про відмову від спадкування своїх частин в спадковому майні на користь матері. [INFO] помер [PERSON] (а.с. 11). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді 7/20 частин будинку [ADDRESS] . Померлий [PERSON] заповіту не складав, тому спадкоємців за заповітом не було. На час смерті [PERSON] відносини спадкування регулювалися правилами ЦК УРСР в редакції 1963 року. Після смерті [PERSON] , спадкоємцями за законом залишилися: мати померлого- [PERSON] ; дружина померлого- [PERSON] ; діти померлого - [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] прийняла спадкове майно, яке залишилося після смерті сина, перейшла проживати у належну йому частину будинку, стала доглядати за будинком, утримувати його, сплачувала необхідні обов`язкові платежі, користуватися земельною ділянкою та особистим майном померлого, яке перебувало в цій частині будинку. Перелічені вище дії [PERSON] вчинялися систематично і продовжувалися нею як до закінчення строку для прийняття спадщини так і в послідуючому до її смерті. У цей же проміжок часу Позивач та члени його сім`ї за бажанням матері - [PERSON] поселилися в належну їй на праві особистої власності 13/20 частину будинку [ADDRESS] та допомагали матері в утриманні спадкової частини будинку. Бажаючи отримати свідоцтво про спадщину на спадкове майно, яке залишилося після смерті сина [PERSON] , [PERSON] , після спливу шести місячного строку після його смерті, звернулася до Білоцерківського БТІ із заявою видати їй довідку щодо спадкового майна. Таку довідку-характеристику Білоцерківським БТІ було виготовлено та надано матері 15.11.1991 року за №2055. 18.11.1991 року [PERSON] за договором дарування подарувала Позивачу належні їй 13/20 частин жилого будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, що знаходиться в [ADDRESS] . Указаний договір було зареєстровано в Білоцерківському бюро технічної інвентаризації, де Позивач отримав будинкову книгу для прописки громадян, що проживають у вказаному будинку (а.с. 18, 22-23). [INFO] померла мати Позивача - [PERSON] , яка заповіту не залишила, тому спадкоємців за заповітом не було (а.с. 12). Таким чином, після смерті [PERSON] , спадкоємцями за законом залишилися: син - [PERSON] ; дочка - [PERSON] ; її внуки, діти померлого сина [PERSON] . Сестра Позивача, [PERSON] , не виявила бажання приймати спадщину після смерті матері, тому не вчиняла ніяких дій для цього. Не виявили такого бажання також і її внуки- діти померлого сина [PERSON] . Спадкове майно після смерті матері складалося із особистого майна матері та 7/20 частин будинку [ADDRESS] , яке вона фактично прийняла після смерті [PERSON] , але не оформила, спадкову справу завести не встигла в зв`язку з передчасною смертю. Відмови від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини після смерті сина до нотаріальної контори мати не подавала. Позивач вступив у володіння та управління 7/20 частинами будинку [ADDRESS] та особистим майном матері шляхом проживання в ньому, здійсненням догляду за ним та підтримання його в належному стані, користування земельною ділянкою, сплатою необхідних платежів, тощо. Крім цього, в цей же час, він зніс дві надвірні споруди- альтанки Ж та 3 і побудував на цьому місці ще один гараж-И. Зазначені дії Позивач вчиняв, як протягом шести місяців з дня відкриття спадщини після смерті матері, так і в послідуючі роки постійного мого проживання в будинку. 04.11.2005 року Позивач отримав Державний акт направо власності на всю земельну ділянку площею 0,0650 та на якій розташований будинок [ADDRESS] (а.с. 26). Бажаючи оформити спадкові права після смерті матері та отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на майно померлої Позивач звернувся із відповідною заявою до нотаріуса. 02.02.2024 року приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дуднік І.В. своєю постановою відмовила у оформленні спадкових прав на майно, яке залишилося після смерті його матері, оскільки відсутні докази того, що померла є власником спадкового майна, померлого сина [PERSON] (а.с. 13-14). Спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася (а.с. 17, 69). Вирішуючи дану справу суд керується наступними нормами процесуального та матеріального права України. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, до якого згідно з практикою Суду відносяться й грошові кошти. У пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України). За правилами ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У свою чергу, ст. 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз наведених норм процесуального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (Постанова Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Верховний Суд також неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. У частині третій статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 Кодексу. Відповідно до частин третьої-четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц. Згідно зі статтею 524 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до статті 529 ЦК УРСР (1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно зі ст. 549 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Таким чином саме спадкоємцям діючим законодавством надавалося прав вибору, яким саме шляхом слід прийняти спадщину й залежить виключно від його власного волевиявлення в кожному конкретному випадку. Відповідно до статті 553 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємець за законом або з заповітом вправі відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець який не вчинив жодної із дій, що свідчать про прийняття спадщини. За правилами частини першої статті 554 ЦК УРСР (1963 року) у разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавленні спадкоємця права спадкування його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Відповідно до ч.1 ст. 1297 ЦК УРСР (1963 року), спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за виданою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 560 ЦК УРСР (1963 року) є правом, а не обов`язком спадкоємця. Отже, прийняття спадщини спадкоємцем, як за заповітом, так і за законом, є правом спадкоємця й залежить виключно від власного волевиявлення. При цьому, спадкоємець не обмежений строком у праві на отримання свідоцтва про право на спадщину. Таке право виникає з часу відкриття спадщини та не обмежене певними часовими рамками щодо отримання відповідного свідоцтва. Згідно з п.1ч.2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з статтею 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. За правилами ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною 1 ст. 1262 ЦК України передбачено, що у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. До третьої черги спадкування за законом входять рідня дядько та тьотя спадкодавця (ст.1263 ЦК України) четверту чергу спадкоємців складають особи які проживали як проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (ст. 1264 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення . Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У той же час кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття (частина друга статті 1258 ЦК України). За змістом норм статтей 1268-1269 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до частин третьої, п`ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Висновки суду. У справах про спадкування у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Така позиція висловлена, зокрема, у постанові Верховного суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.06.2021 року у справі №694/1433/17. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Відповідна позиція висловлена, зокрема, у постанові Верховного суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.09.2021 року у справі №227/3750/19. Беручи до уваги, що іншим способом, окрім судового порядку, Позивач не може захистити своє спадкове майнове право, відповідно до ст.16 ЦК України воно підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності в порядку спадкування. З огляду на викладене, даючи оцінку зібраним доказам у справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги Позивача є законними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених Позивачем позовних вимог, з урахуванням обраного ним способу захисту права, на підставі наданих сторонами доказів. На підставі викладеного та

Outcome: approved