Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-19 00:00:00

Представник позивача Соболь О.О. яка діє в інтересах позивача Обласного комунального підприємство «Донецьктеплокомуненерго» звернулася до Дружківського міського суду Донецької області з позовною заявою, в якій просить стягнути на користь Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» заборгованість з [PERSON] за теплову енергію в сумі 6950,91 грн. за період з 01.11.2020 року до 31.01.2024 року, заборгованість за абонентське обслуговування в сумі 944,47 грн. за період з 01.11.2020 року до 31.01.2024 року, інфляційні втрати в розмірі 416,80 грн. та 3% річних в розмірі 104,70 грн. за період з 01.11.2020 до 24.02.2022 р., судові витрати у розмірі 2422,40 грн., витрати пов`язані з відправленням листа відповідачу 42,00 грн., та витрати пов`язані з отриманням витягу 35,00 грн., посилаючись на те, що відповідач є споживачем житлово-комунальних послуг, які надає позивач за адресою: [ADDRESS] . Позивач стверджує, що не зважаючи на надання позивачем відповідних житлово-комунальних послуг в період з 01.11.2020 року по 31.01.2024 року, відповідач не здійснював їх оплату, в результаті чого виникла відповідна заборгованість. 16.04.2024 року представником відповідача [PERSON] до суду подано відзив на позовну заяву в якому просить відмовити позивачеві у задоволенні позову про стягнення з [PERSON] заборгованості за теплову енергію на загальну суму 8 416,88 грн. а також судових витрат, пов`язаних з розглядом даного позову у повному обсязі. Відзив мотивований тим, що укладення договору про надання житлово-комунальної послуги не є виключним обов`язком лише споживача послуги. Відповідно до акту про відключення квартири від внутрішньобудинкових мереж ЦО і ГВП від 29.04.2011 р., укладеного між уповноваженою особою власника будинка - ТОВ ЕП «Квадро», представником виконавця послуг з ЦО і ГВП - ТОВ «ПЖРП» та власником квартири [PERSON] , квартира [ADDRESS] , - була відключена від внутришньобудинкових мереж центрального опалення. Відповідно, у відповідача не було наміру та фактичної можливості отримувати послуги з теплопостачання з цього періоду. Лише з 25.01.2019 р., коли набрала чинності Методика розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затверджена наказом Мінрегіонрозвитку України від 22.11.2018 р. за №1502/32954, (далі - Наказ №1502/32954) у відповідача виникла необхідність в укладенні договору про надання послуг з теплопостачання. Однак, на відміну від позивача відповідачу про це не було відомо. Після набрання чинності зазначеним вище Наказом №1502/32954 позивачем всупереч вимогам пункту 2 частини 2 статті 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» не було здійснено жодних дій щодо укладення такого договору. Посилання позивача на вимоги частини 5 статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», яка передбачає можливість укладення індивідуальних договорів про надання послуг теплопостачання шляхом розміщення на власному вебсайті публічного договору приєднання є безпідставним, бо ця норма в зазначеній редакції набрала чинності лише 05.01.2021 р (Закон України №1060-ІХ від 03.12 2020 р.), тобто майже через два роки з моменту виникнення у позивача обов`язку щодо укладання договору про надання послуги з теплопостачання. Факт отримання послуги не може свідчити про повне та безумовне прийняття пропозиції укласти договір про надання послуги з теплопостачання. В позовній заяві відсутні дані, які з достатньою достовірністю можуть свідчити про дату розміщення позивачем на власному веб-сайті публічного договору приєднання. Таким чином на думку відповідача між ним та позивачем на сьогодні немає укладеного договору про надання послуг з теплопостачання в зв`язку з невиконанням своєчасно позивачем як виконавцем даної послуги своїх обов`язків за законодавством України, що регулює порядок надання такої послуги. А тому позивач безпідставно посилається на невиконання Відповідачем вимог статей 509, 525, 526 Цивільного кодексу України. Відповідач не суперечить в цілому, що позивач має право вимагати відшкодування витрат, що були здійснені позивачем для надання послуги з теплопостачання за адресою: [ADDRESS] , однак позивачем обраний невірний спосіб захисту свого порушеного права. Зловживання розуміється у широкому сенсі цього слова, а тому на думку відповідача позивач не має права перекладати свій обов`язок щодо укладання договору на відповідача як споживача такої послуги, бо саме позивач зацікавлений у своєчасному укладанні такого договору у даному випадку. Позивач не має права маніпулювати нормами права, обираючи найбільш вигідні для себе правила щодо укладання такого договору, бо саме ним був порушений обов`язок щодо укладання договору, при своєчасному укладанні позивач був би вимушений укладати з відповідачем індивідуальний договір про надання послуги з теплопостачання. В зв`язку з неукладенням такого договору позивач не має права посилатися на порушення відповідачем норм, що стосуються виконання договору, позивач безпідставно підміняє поняття «виконання умов договору щодо сплати вартості наданої послуги» та «відшкодування шкоди». Як зазначено у пункті 1 відзиву на позовну заяву, відповідачем був порушений порядок укладання договору про надання послуг з теплопостачання, в зв`язку з чим такий договір між відповідачем та позивачем на сьогодні відсутній. Тобто до виконання позивачем свого обов`язку щодо надання відповідачеві відповідних розрахунків щодо сплати за послугу з теплопостачання відповідач не має можливості здійснити оплату за фактично надані послуги, бо не має інформації про обсяг та, відповідно, вартість спожитої послуги. В позовній заяві відсутні докази, які з достатньою достовірністю можуть свідчити про направлення позивачем відповідачеві зазначених розрахунків вартості послуги з теплопостачання, виходячи з обсягів такої послуги. Крім цього, відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 року, з 03.04.2020 року на всій території України запроваджено карантин який було скасовано 30.06.2023р. Отже, нарахування позивачем 3% річних та інфляційних витрат за період з листопада 2020 по лютий 2022 року припадає на період карантину, тому, згідно з імперативною вимогою закону, таке нарахування є безпідставним. Таким чином, твердження позивача про прострочення виконання відповідачем свого обов`язку щодо сплати вартості спожитої послуги до виконання позивачем свого обов`язку з надання розрахунків вартості такої послуги є необґрунтованим. А тому немає підстав для стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 Цивільного кодексу України. Як зазначено у пункті 1 відзиву на позовну заяву, відповідачем був порушений порядок укладання договору про надання послуг з теплопостачання, в зв`язку з чим такий договір між Відповідачем та Позивачем на сьогодні відсутній. Якщо плата за абонентське обслуговування нараховується та сплачується в тому числі для компенсації витрат, пов`язаних з укладанням договору, а такий договір в порушення позивачем своїх обов`язків, що передбачені діючим законодавством України, не був укладений позивачем, відповідно, відсутні підстави для нарахування та стягнення такої плати за абонентське обслуговування. Те саме стосується компенсації витрат, пов`язаних зі здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами, нарахуванням плати за спожиті комунальні послуги - якщо такого розподілу та нарахувань позивачем не здійснювалося, то відсутні підстави для нарахування та стягнення такої плати. В позовній заяві відсутні докази щомісячних розподілу обсягів наданих послуг між споживачами та нарахувань за такі послуги, відсутні достатні докази, що позивачем такі розрахунки не були здійснені разово для подання позовної заяви, відсутні докази, що такі розрахунки направлялися відповідачеві. Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №808 від 21.08.2019 р. були затверджені саме граничні розміри плати за абонентське обслуговування, тобто максимально можливі/допустимі. В позовній заяві відсутні обґрунтування, чому саме позивачем плата за абонентське обслуговування встановлена у максимальному розмірі, що передбачений постановою Кабінету Міністрів України №808 від 21.08.2019 р.; чому, плата за абонентське обслуговування в листопаді 2020 року нарахована у розмірі, що удвічі перевищує максимально можливий. Таким чином, немає підстав для стягнення з відповідача плати за абонентське обслуговування до укладання договору про надання послуги з теплопостачання та виконання позивачем своїх обов`язків за цим договором, так як відсутні витрати, для компенсації яких встановлена така плата. В позовній заяві відсутні докази, які з достатньою достовірністю можуть свідчити про направлення позивачем відповідачеві розрахунків вартості послуги з теплопостачання, виходячи з обсягів такої послуги. Таким чином, подання зазначеного позову позивачем є передчасним, він не скористався своїм право на отримання плати за спожиті комунальні послуги з теплопостачання, направивши відповідачеві відповідну вимогу щодо сплати сум, що належать позивачеві. Позивачем не додано до позовної заяви розрахунок вартості послуги з постачання теплової енергії за період 2020-2021 роки. Таким чином, розрахунок за вказаний період не підтверджений жодним доказом. Незрозуміло яким чином розраховано, які норми та формули/порядок розрахунку застосовувалось, адже за цей період діяли інші норми/методика щодо розподілу теплової енергії між споживачами. Позовна заява була підписана фізичною особою [PERSON] на підставі електронної довіреності сформованої в системі «Електронний суд». Самопредставництво передбачає, що від імені юридичної особи може діяти лише керівник, інший уповноважений законом, статутом, положенням, трудовим договором, або представник. У цьому випадку під представником мається на увазі адвокат. Фізична особа [PERSON] , яка підписала позовну заяву та засвідчила документи до позовної заяви, зазначила у позові, що діє виключно на підставі довіреності виданої керівником. До позовної заяви не додані докази витрати, пов`язаних з відправленням листа Відповідачеві (відповідна квитанція відсутня). До позовної заяви також не додано документів, підтверджуючих витрати Позивача на отримання витягу з реєстру речових прав. Позивачем долучено до позову квитанцію, з якої неможливо встановити/ідентифікувати платника (зазначено лише частковий номер банківської карти). При цьому, відповідно до витягу він був сформований фізичною особою [PERSON] . Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві та просив їх задовольнити у повному обсязі. Крім того, представником позивача [PERSON] подано до суду додаткові пояснення у справі в яких зазначено, що приміщення споживача, яке належить відповідачу, обліковується як таке, що в передбаченому законодавством порядку було відокремлено від системи централізованого опалення будинку і яке оснащене системою індивідуального теплопостачання. Відносини, які виникають у процесі надання споживачам послуги з постачання теплової енергії, регулюються Законом України від 09.11.2017р. №2189 «Про житлово-комунальні послуги» (далі Закон №2189), постановою КМУ №830 від 21.08.2019р., якою затверджено «Правила надання послуги з постачання теплової енергії» (далі Правила №830) і типові договори про надання послуги з постачання теплової енергії, а також та іншими нормативно-правовими актами. При цьому, Закон №2189 є нормативним актом спеціальної дії. Частина 1 статті 1 Закону №2189 чітко визначає, що індивідуальний споживач комунальної послуги це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Пункт 14 та 38 Правил №830 визначає, що відокремлення (відключення) від систем централізованого опалення та постачання гарячої води не звільняє власників квартир та нежитлових приміщень від обов`язку відшкодування витрат за обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень та на функціонування внутрішньобудинкових систем опалення будівлі/будинку (разом загальнобудинкові потреби опалення). Такий обсяг теплової енергії розраховується та розподіляється між всіма споживачами відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22 листопада 2018 р. № 315 (далі - Методика №315). Отже, всі співвласники будинку (незалежно від того чи постачається до їх приміщень теплова енергія, чи є приміщення житловим або ні) сплачують обсяг теплової енергії, витрачений на опалення місць загального користування та функціонування внутрішньобудинкової системи опалення будинку, а залишок теплової енергії, спожитої будинком, розподіляється між приміщеннями (житловими/нежитловими) до яких безпосередньо постачається теплова енергія. Таким чином, власник/співвласник квартири/нежитлового приміщення, яка/яке знаходиться у багатоквартирному будинку, зобов`язані нести витрати з утримання та обслуговування будинку спільно з іншими власниками квартир цього будинку. Позивачем здійснюються Відповідачу нарахування за послугу з постачання теплової енергії, витрачену виключно на загальнобудинкові потреби опалення. Додатково здійснюється нарахування й плати за абонентське обслуговування (відповідно до Закону №2189 та умов типового індивідуального договору про надання послуги). Щодо нарахування заборгованості за надану послугу з теплопостачання, абонентського обслуговування та штрафних санкцій, пояснює наступне: порядок нарахувань за надані послуги з постачання теплової енергії передбачені і Законом №2189, і постановою №830. При цьому, згідно із цими нормативно-правовими актами, а також з урахуванням Закону України від 22.06.2017р. №2119 «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» (далі Закон №2119) розподіл обсягів спожитої у будинку комунальної послуги здійснюється на підставі Методики №315. Багатоквартирний житловий будинок [ADDRESS] оснащено вузлом комерційного обліку теплової енергії, який прийнято на абонентській облік Позивача. Вузол комерційного обліку враховує всю теплову енергію, витрачену на будівлю. Загальний обсяг спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на опалення у кожному розрахунковому періоді розподіляється відповідно до Методики №315 на потреби безпосередньо опалення житлових/нежитлових приміщень, забезпечення загальнобудинкових потреб на опалення будівлі/будинку та сумарного обсягу теплової енергії, що надходить до приміщень з індивідуальним опаленням та/або окремих приміщень з транзитними мережами опалення (останнє Позивачем не застосовується, оскільки споживачі із індивідуальним опаленням мають заізольовані стояки централізованого опалення). Розмір часток на загальнобудинкові потреби опалення, які розрахунок коефіцієнтів та всіх інших складових нарахувань прямо встановлені Методикою № [NUMBER] , яка є чинною та обов`язковою до виконання. Зазначає, що чинними нормативно-правовими актами не передбачено звільнення споживачів від обов`язку оплати теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування (скорочено МЗК), у разі відсутності окремих опалювальних приладів, оскільки система опалення (теплопостачання) складається не лише з приладів опалення. П.7 розділу IV Методики №315 передбачає нарахування на загальнобудинкові потреби опалення (в частині місць загального користування) незалежно від наявності опалювальних приладів в таких місцях. Теплообмін через огороджувальні конструкції будівлі визначено Державними будівельними нормами. Аналогічна позиція була викладена в роз`ясненнях Міністерства розвитку громад та територій України, в яких центральний орган виконавчої влади у сфері житлово-комунального господарства підтвердив, що наявність чи відсутність приладів опалення не впливає на здійснення розподілу теплової енергії на опалення МЗК. При цьому, якщо проектом будинку передбачено встановлення опалювальних приладів у МЗК, але система опалення МЗК є демонтованою, співвласники багатоквартирного будинку мають відновити її, привести у відповідність до проекту житлового будинку. Отже, нарахування Відповідачу за теплову енергію здійснено позивачем виключно до вимог чинного законодавства України. Жодних додаткових нарахувань окрім тих, що передбачені законодавством, Позивач не здійснює. Згідно норм Закону №2189, Житлового кодексу України власник (наймач) житлового будинку (квартири) зобов`язаний своєчасно вносити плату за житлово-комунальні послуги за затвердженими в установленому порядку тарифами. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем (власником) майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Відповідно до статті 322 Цивільного кодексу України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, власність зобов`язує. На зміст права власності НЕ впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до п. 40 Правил №830 та ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» Споживач не звільняється від оплати послуги на період тимчасової відсутності в житловому приміщенні споживача та інших осіб. Акцентує увагу, що звільнення від оплати не стосується послуги з постачання теплової енергії, оскільки навіть при відсутності споживача у приміщенні, послуги з постачання теплової енергії будуть надаватися. При цьому, відповідно до п.37 Правил №830, споживач не звільняється від оплати послуги за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (на іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб. Отже, саме по собі запровадження воєнного стану не звільняє громадян від сплати житлово-комунальних послуг. В свою чергу від відповідача/відповідачів до позивача не надходило будь-яких документів а ні в паперовій, а ні в електронній формі про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Відповідно до ч.1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Отже, передбачене законом право кредитора вимагати оплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінювання грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати 3% річних) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. До цих вимог застосовується загальний строк позовної давності, а не спеціальний. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві до позовної заяви. Суд заслухавши представників сторін, дослідивши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна власником квартири [ADDRESS] з розміром частки 1/1 є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 3626, від 29.04.2004 року посвідченого приватним нотаріусом Дружківського міського нотаріального округу Миросєді В.М. (а.с.15). За приписами ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Серед обов`язків співвласників багатоквартирного будинку, визначених у статті 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», є наступні: виконання рішення зборів співвласників; своєчасна оплата за спожиті житлово-комунальні послуги. Таким чином, Закон покладає обов`язок утримання квартири та сплати житлово-комунальних послуг на власника квартири у багатоквартирному будинку. Непроживання особи у квартирі, яка належить їй на праві власності, та факт відсутності її реєстрації в цій квартирі не звільніє особу від обов`язку нести витрати з оплати житлово-комунальних послуг. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.04.2020 року у справі № 757/29813/17-ц. Отже, судом встановлено, що в спірний період з 01 листопада 2020 року по 31 січня 2024 року власником квартири [ADDRESS] був [PERSON] . Позивач ОКП «Донецьктеплокомуненерго» є постачальником послуг з централізованого опалення за адресою: [ADDRESS] . Теплопостачальником відкрито особовий рахунок № [NUMBER] на ім`я відповідача [PERSON] (а.с.16). Як вбачається з Акту про відключення квартири (нежитлового приміщення, секції, під`їзду, будинку) від внутрішньобудинкових мереж ЦО і ГВП від 29.04.2011 р. квартиру за адресою [ADDRESS] було відключено від внутрішньобудинкових мереж ЦО і ГВП. Відключення виконано шляхом видимого розриву, заварюванням, приєднань радіаторів 5 шт., залишено ізольованих стояків діаметром d=15,20 мм, 5 шт., заварюванням уводів ГВП у квартиру d=15 мм, 2 шт. (а.с.73). В період 2019-2023 р.р. позивачем надавались послуги з централізованого опалення в будинку [ADDRESS] , що підтверджується актами про підключення житлового будинку [ADDRESS] до системи централізованого опалення від 29.10.2019 року, 02.11.2020 року, 25.10.2021 року, 01.11.2022 року ( а.с.9-12). Відповідно до довідки позивача від 12.02.2024 року, звернень споживачів за особовим рахунком № [NUMBER] по квартирі [ADDRESS] , щодо не проведення стягнення з наданням документів відповідно до Постанови КМУ «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» від 05 березня 2022р. № 206 (зі змінами) до ОКП «Донецьктеплокомуненерго» не надходило (а.с.17). Відповідно до п.5 ч.2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (із змінами і доповненнями) встановлено обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Згідно з ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (із змінами і доповненнями) споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Пунктами 36, 37 Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. № 830 передбачено, що споживач здійснює оплату спожитої послуги щомісяця в порядку та строки, визначені договором. Споживач не звільняється від оплати послуги, отриманої ним до укладення відповідного договору. Згідно з підпунктом 5 п.45 Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. № 830 індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надану послугу за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, та вносити плату за абонентське обслуговування у строки, встановлені договором. Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Зазначена правова позиція наведена у Постанові Верховного Суду від 15 березня 2018 року по справі № 401/710/15-ц. Таким чином, незважаючи на укладення чи не укладення споживачем договору на теплопостачання місць загального користування, за умови отримання ним відповідних послуг, він несе обов`язок щодо оплати отриманої теплової енергії. Внутрішньобудинкові мережі централізованого опалення належать до інженерного (технічного) обладнання житлового будинку та є його невід`ємною частиною. Відповідно до статті 1 Закону України «Про теплопостачання» місцева (розподільча) теплова мережа сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові у справі за № 6-1706цс15, підведення централізованого опалення до стояка у межі приміщення за вказаною адресою свідчить про виконання послуг позивачем. За змістом п. 28 Правил надання послуг з централізованого опалення (діючих на час виникнення спірних правовідносин), постачання холодної та гарячої води, споживачі, які відмовились від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, оплачують послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Пунктом 14 Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. № 830 передбачено що відокремлення (відключення) від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води не звільняє власників квартир та нежитлових приміщень від обов`язку відшкодування витрат за обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень та на функціонування внутрішньобудинкових систем опалення будівлі/будинку. Такий обсяг теплової енергії розраховується та розподіляється між всіма споживачами відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22 листопада 2018 р. № 315. Визначення обсягу теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень, здійснюється відповідно до розділу III цієї Методики. Розподіл цього обсягу здійснюється серед споживачів за категоріями приміщень згідно з додатком 1 до цієї Методики пропорційно до їх загальних/опалюваних площ/об`ємів. Відсутність приладів опалення в окремому під`їзді багатоквартирного будинку не звільняє споживачів від сплати послуг, так як завдяки функціонуванню внутрішньобудинкової системи опалення за рахунок тепловиділень від ізольованих розподільчих трубопроводів, що розташовані в будинку, створюються сприятливі умови для нормальної роботи інших інженерних комунікацій, системи водопроводу та каналізації всього будинку з метою уникнення їх промерзання та руйнування самого будинку від різкої зміни температур. Доказів щодо непідтримання внутрішньобудинкової системи опалення житлового будинку в робочому стані або недотримання нормативної температури повітря місць загального користування та допоміжних приміщень, суду не надано. Таким чином, суд вважає, що в результаті несплати відповідачем послуг з опалення місць загального користування виникла заборгованість перед позивачем. Ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначає, що плата за абонентське обслуговування - платіж, який споживач сплачує виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальних послуг (далі - індивідуальний договір) або за індивідуальним договором з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання комунальних послуг (далі - індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем) (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії), що включає витрати виконавця, пов`язані з укладенням договору про надання комунальної послуги, здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами, нарахуванням та стягненням плати за спожиті комунальні послуги, обслуговуванням та заміною вузлів комерційного обліку води і теплової енергії (у разі їх наявності у будівлі споживача), крім випадків, визначених цим Законом, а також за виконання інших функцій, пов`язаних з обслуговуванням виконавцем абонентів за індивідуальними договорами (крім обслуговування та поточного ремонту внутрішньобудинкових систем теплопостачання, водопостачання, водовідведення та постачання гарячої води). На підставі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Щодо дії Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», то такий звільняє від обов`язків сплати неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги та не охоплює відповідальність за ст. 625 ЦК України. З розрахунку заборгованості по особовому рахунку № [NUMBER] вбачається, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , обладнана індивідуальним опаленням, площа квартири для розрахунку 72м.кв, у будинку встановлено вузол комерційного обліку теплової енергії, загальна площа будинку складає 4618,5 м.кв. Розподіл обсягу спожитих у будинку комунальних послуг здійснено на підставі Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будинку комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 р. №315 (I, III, V) зі змінами відповідно до наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28.12.2021 р. №358 «Про внесення змін до Методики розподілу обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг»(п.2 розділу III,ф-ла 12; п.8 та п.9 розділу IV,ф-ла 25 та 26) ( а.с.28). Внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати послуг за особовим рахунком № [NUMBER] за період з 01.11.2020 року по 31.01.2024 року утворилась заборгованість, розмір якої складає 6950,91 грн., заборгованість за абонентське обслуговування в сумі 944,47 грн.,а також інфляційні втрати у розмірі 416,80 грн., 3% річних у розмірі 104,70 грн., що вбачається з розрахунку заборгованості за особовим рахунком, розрахунку 3% річних та інфляційних нарахувань, які суд вважає вірними (а.с.22-29). Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає, що даний позов підлягає задоволенню, з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути заборгованість за теплову енергію в сумі 6950,91 грн. за період з 01.11.2020 року по 31.01.2024 року, заборгованість за абонентське обслуговування в сумі 944,47 грн. за період з 01.11.2020 року по 31.01.2024 року, інфляційні втрати в сумі 416,80 грн. та 3% річних в сумі 104,70 грн. за період з 01.11.2020 року до 24.02.2022 року. Щодо доводів стосовно підписання заяви не уповноваженою особою, слід зазначити, що відповідно до положень ч.7 ст.177 ЦПК України, до позовної заяви підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача. Відповідно до ч.2 ст.60 ЦПК України, під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у\~статті 61\~цього Кодексу. Відповідно\~п.1\~ч.1\~ст.62\~ЦПК України,\~повноваження представників\~сторін та\~інших учасників\~справи мають\~бути підтверджені\~такими документами довіреністю фізичної або юридичної особи. Дана позовна заява подана через систему «Електроний суд», підписана представником позивача [PERSON] , довіреність також сформована через систему «Електронний суд», таким чином позовна заява підписана уповноваженою особою. Суд звертає увагу на те, що пункт 1 статті 6 Конвенції не гарантує встановлення обставин, на існуванні яких наполягає одна зі сторін. Крім того, хоча вказаний пункт зобов`язує суди обґрунтовувати їхні рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення (див. mutatis mutandis § 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine, заява № 4909/04), § 54 рішення цього ж суду від 28 жовтня 2010 року у справі «Трофимчук проти України» (Trofimchuk v. Ukraine, заява № 4241/03)). Одночасно суд у відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 2422,40 грн. Разом з тим, суд відмовляє у стягненні витрат пов`язаних з отриманням витягу в розмірі 35,00 грн., та витрат пов`язаних з відправленням листа відповідача в розмірі 42,00 грн., оскільки не підтверджені належними доказами. На підставі викладеного та

Outcome: approved