Jurisdiction: civil
Date: 2024-07-01 00:00:00

18.07.2018 [PERSON] звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси із позовом, в якому поросив: -\~визнати недійсним\~договір про\~розірвання договору\~дарування частини\~квартири [ADDRESS] ,\~укладений між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , посвідчений 30.03.2013 державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В; - визнати недійсним договір про дарування частки квартири, а саме 2/3 частини квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 14.05.2013 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Малою Н.А.; - визнати недійсним договір про дарування квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 01.04.2016 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Корчемною М.В.; - визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 10.02.2017 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В.; - визнати недійсним договір про купівлю - продаж квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 26.04.2018 державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В.; - скасувати записи про державну реєстрацію права власності за оскаржуваними правочинами: № 884874 від 17.04.2013; № 884918 від 17.04.2013; № 915458 від 14.05.2013; № 13976326 від 01.04.2016; № 18948598 від 10.02.2017; № 25913665 від 26.04.2018. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що 29.11.2006 його батько - [PERSON] подарував йому 1/3 частину квартири [ADDRESS] . В подальшому, 30.03.2013 батько під примусом його сестри - [PERSON] , та її чоловіка - [PERSON] , вчинив договір про розірвання договору дарування частини квартири від 29.11.2006. Однак, 30.03.2013 він не був у нотаріуса та такого тексту договору не підписував. Наскільки він пам`ятає, 22.03.2013 [PERSON] запросила його і батька до Першої черкаської державної нотаріальної контори та вмовила їх підписати договір, що стосувався виключно майна сестри. Він підписав на нотаріальному бланку згоду на відчуження майна сестри як співвласник, але мова про його майно не велась. Крім цього, йому не зрозуміло, як нотаріус міг посвідчити такий договір 30.03.2013, коли фактично вони були у нотаріальній конторі 22.03.2013 і було підписано бланк з іншим текстом договору (що стосувався виключно майна сестри). 22.03.2013 після перевірки майна на арешти у відповідних реєстрах заборон, було виявлено за даною квартирою арешти по заборгованостям за комунальні послуги та по аліментах і в укладанні договору було відмовлено. 13.05.2013 державний реєстратор [PERSON] надала [PERSON] витяг № 3354224 про те, що [PERSON] належить 1/3 частка квартири. В подальшому, 14.05.2013 його батько під примусом подарував [PERSON] 2/3 частки квартири на які у нього права власності згідно з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не було. Потім, з метою приховування попередніх правочинів, його сестра подарувала вказану квартиру своєму чоловіку - [PERSON] , згідно договору дарування від 01.04.2016, а вже 10.02.2017 [PERSON] подарував вказану квартиру [PERSON] . Тобто, 10.02.2017 [PERSON] стала одноособовим власником квартири [ADDRESS] . Жоден нотаріус не здійснював перевірку заборон, прав власності за вказаною адресою. 26.04.2018 державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В. посвідчено договір купівлі - продажу даної квартири між [PERSON] та [PERSON] . Тобто, відбулось відчуження нерухомого майна без його відома і в незаконний спосіб. Позивач вважає, що договір про розірвання договору дарування квартири від 30.03.2013 по відношення до [PERSON] вчинений з використанням обману, психологічного насильства, помилки, і при обставинах коли батько не усвідомлював значення своїх дій через постійний психологічний тиск сестри, тобто даний правочин вчинений з порушенням приписів ст.ст. 203, 215, 229, 230, 225, 231, 651, 653, 509, 654, 727, 722, 728 ЦК України та підлягає визнанню недійсним. Договір дарування від 14.05.2013 вчинений з використанням обману та не відповідає волевиявленню сторін, тобто даний договір вчинений з порушенням ст.ст. 203, 215, 210, 717, 722, 228, 229, 230 ЦК України, ст.1-5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та також підлягає визнанню недійсним. Договір дарування від 01.04.2016 вчинений з метою приховування попередніх правочинів, оскільки [PERSON] на момент вчинення даного правочину набула право власності на квартиру у протиправний спосіб і по суті не мала повного обсягу повноважень на його вчинення, тому вказаний правочин підлягає визнанню недійсним у зв`язку з недотриманням норм ст.ст. 202, 203, 215, 230, 369, 717, 722 ЦК України. Договір дарування від 10.02.2017 підлягає визнанню недійсним у зв`язку з тим, що на час його укладення, з метою уникнення судового переслідування і виплати боргів, [PERSON] впливала на нього та [PERSON] шляхом обману щодо укладення оспорюваного договору. [PERSON] свідомо укладав договір дарування його майна на [PERSON] з метою недопущення його реалізації за борги і ускладнення можливості повернення майна, тобто вчинив удаваний правочин, який приховує під собою договір розірвання договору дарування, на підставі вимог ст. 235 ЦК України. Пункт 4 договору містив умови про те, що сторонами повідомлено про відсутність заборон відчуження вказаного майна, в той час коли на вказане майно було накладено арешт державним виконавцем. З вказаного вбачається, що всупереч вимогам ст.ст. 203, 205, 230 ЦК України договір дарування квартири від 10.02.2017 укладено під впливом обману, що в свою чергу є підставою для визнання вказаного договору недійсним з підстав порушення ст.ст. 202, 203, 205, 215, 230, 235, 369, 717 ЦК України та з метою приховати інші правочини. Договір купівлі продажу квартири від 26.04.2018 вчинений під впливом обману та підлягає визнанню недійсним на підставі ст.ст. 203, 205, 215, 230, 655, 657, 369, 403, 405, 632 ЦК України та ст. 172 ПК України. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.08.2022 закрито провадження у справі в частині визнання недійсним договору від 10.02.2017 про дарування квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В. В решті позовних вимог [PERSON] відмовлено. Постановою Черкаського апеляційного суду від 27.12.2022 рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.08.2022 в частині закриття провадження у справі щодо позовних вимог про визнання недійсним договору від 10.02.2017 про дарування квартири [ADDRESS] укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В. скасовано та направлено справу до Придніпровського районного суду м. Черкаси для продовження розгляду в цій частині. В решті рішення суду залишено без змін. 04.01.2023 дана цивільна справа надійшла до Придніпровського районного суду м. Черкаси та згідно протоколу передачі справи раніше визначеному складу суду від 04.01.2023 передана для розгляду судді Кондрацькій Н.М. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06.01.2023 задоволено самовідвід судді Кондрацької Н.М., а справу передано до канцелярії суду для передачі на розгляд іншому судді відповідно до вимог чинного законодавства України. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.01.2023 справа передана для розгляду судді Булгаковій Г.В. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.01.2023 цивільну справу прийнято до провадження, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. Відповідачам встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 07.02.2023 представник [PERSON] адвокат Гриценко Л.О. падала письмові заперечення, в яких просила відмовити у задоволені вимоги про визнання недійсним Договору дарування квартири від 10.02.2017. Зазначила, що питання припинення права власності позивача на 1/3 частину спірної квартири та законності її відчуження було предметом розгляду судів у двох цивільних справах. Зокрема, у цивільній справі № 711/4622/17 [PERSON] просив визнати недійсним договір дарування квартири від 10.02.2017 та витребувати із незаконного володіння [PERSON] 1/3 частину спірної квартири. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.10.2017 встановлено: «... право позивача припинилося, внаслідок укладання 30.03.2013р. договору розірвання договору дарування від 29.11.2006р. Обставини, які б свідчили про недійсність такого правочину, судом не встановлені». Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову, апеляційний суд залишив рішення першої інстанції без змін, Верховний Суд також залишив рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін. У даній справі № 711/5881/18 у постанові Черкаського апеляційного суду від 27.12.2022 встановлено: «Водночас матеріалами справи доведено, що право власності позивача припинилось 17 квітня 2013 року внаслідок укладення 30 березня 2013 року оспорюваного договору про розірвання договору дарування частини квартири від 29 листопада 2006 року, та внесення відповідного запису до Державного реєстру права власності на нерухоме майно». Тобто, судовими рішеннями, які набрали законної сили, у двох цивільних справах встановлену обставину, що право позивача за захистом якого він звернувся до суду, припинилося у передбачені законом спосіб та порядок. Позивач визначив підставою для вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири від 10.02.2017 - вчинення правочину під впливом обману, зокрема, що при укладенні договору дарування квартири між [PERSON] та [PERSON] остання здійснювала вплив на свого чоловіка та позивача для укладення договору дарування. Однак, позивач [PERSON] не є стороною оспорюваного договору. Навіть якщо позивач і вважає, що відповідачка [PERSON] здійснювала якийсь вплив на свого чоловіка [PERSON] при укладенні оспорюваного договору, то у позивача відсутні повноваження на звернення до суду в інтересах [PERSON] . Також, позивач вказує, що [PERSON] уклав договір дарування щоб приховати договір про розірвання договору дарування квартири. Тобто вчинив удаваний правочин для ухилення від сплати боргів за квартиру. При цьому, жодних доказів на підтвердження даних обставин не надав. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Заруба С.О. підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Представник відповідачки [PERSON] адвокат Гриценко Л.О. заперечувала щодо задоволення позовних вимог посилаючись на їх необґрунтованість. Зазначила, що законність припинення права власності позивача на спірну квартиру встановлена судовими рішеннями у цивільних справах № 711/4622/17 та № 711/5881/18, тому позивач, який не є стороною оспорюваного договору, не має права звертатися до суду з вимогою про визнання такого правочину недійсним. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, клопотань про відкладення або про розгляд справи без його участі на адресу суду не надходило. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. 27.02.2023 направив заяву, в якій підтримав поданий ним відзив від 21.08.2018 (том 1, а.с. 151-155), просив проводити розгляд справи без його участі та відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Треті особи - завідувач Першої черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В., приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Мала Н.А., приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Корчемна М.В., приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Старовойтова Л.В. в судове засідання не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. 27.05.2024 приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Корчемна М.В. направила заяву, в якій просила проводити розгляд справи без її участі. Суд, заслухавши вступне слово сторін, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступних висновків. Статтею 55 Конституції України та статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). За змістом статей 12, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 29.11.2006 між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування частини квартири, посвідчений Першою черкаською державною нотаріальною конторою та зареєстрований в реєстрі за № 2-3052, згідно якого [PERSON] подарував, а [PERSON] та [PERSON] прийняли в дар в рівних частках 2/3 частини чотирикімнатної квартири [ADDRESS] . 30.03.2013 між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про розірвання договору дарування частини квартири, посвідчений державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1-372, згідно якого сторони вирішили розірвати договір дарування, посвідчений Першою черкаською державною нотаріальною конторою та зареєстрований в реєстрі за № 2-3052. 14.05.2013 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування частини квартири, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Малою Н.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1957, згідно якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар 2/3 частини чотирикімнатної квартири [ADDRESS] . 01.04.2016 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Корчемною М.В. та зареєстрований в реєстрі за № 264, згідно якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар квартиру [ADDRESS] . 10.02.2017 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 450, згідно якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар квартиру [ADDRESS] . Позивач, звертаючись із вимогою про визнання недійсним договору дарування від 10.02.2017 посилається на порушення положень ст.ст. 202, 203, 205, 215, 230, 235, 369, 717 ЦК та стверджує, що [PERSON] впливала на [PERSON] шляхом обману щодо укладання вказаного правочину, а [PERSON] свідомо укладав договір з метою недопущення його реалізації за борги і ускладнення можливості повернення майна, тобто вчинив удаваний правочин, який приховує під собою договір про розірвання договору дарування. Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного. Статтями 15,\~16 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до положень частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно з частинами 1-5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним (стаття\~204 ЦК України). Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Підставою визнання договору дарування від 10.02.2017 недійсним позивач зазначив вчинення правочину під впливом обману та з метою приховати інші правочини. Згідно з частиною 1 статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні відомостей, надання підроблених документів і т. п.); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які він повинен був зробити (зокрема, умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення і т. п.). Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.07.2022 у справі № 760/21633/15 зазначено, що «тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Подібні висновки викладені у поставах Верховного Суду від 28.08.2019 у справі № 753/10863/16-ц, від 20.01.2021 у справі № 522/24005/17». Згідно з статтею 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Тлумачення\~статті 235 ЦК України\~свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. Єдиним правовим наслідком кваліфікації правочину як удаваного є застосування до правовідносин, які виникли на його підставі норм, що регулюють цей правочин. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.06.2022 у справі № 576/564/21 вказано, що: «якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України). У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі\~статті 235 ЦК України\~має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до частини 1 статті\~202, частини 3 статті\~203 ЦК України\~головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір,

Outcome: dismissed