Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-27 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] ; визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за реєстровим номером 897; про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] ; про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за реєстровим номером 898; визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за реєстровим номером 899. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] Дата смерті батька прийшлася на введений в Україні воєнний стан, тому прибути до України до дня його поховання позивач не могла. Крім того, станом на день смерті батька у позивач був прострочений паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Для того, щоб звернутись до нотаріуса чи Генерального консульства України в Торонто (Канада) з метою подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька, позивачу потрібно було спочатку отримати новий паспорт громадянина України для виїзду за кордон. 20.01.2023 року позивач звернулась до Генерального консульства України в Торонто, однак запис на прийом відбувається лише онлайн, для чого спочатку потрібно підтвердити громадянство України. 03.04.2023 р. позивач на свою електронну скриньку отримала відповідь зазначеного консульства про те, що за результатами здійсненої перевірки, підтверджено її належність до громадянства України. У цьому зв`язку позивачу запропоновано записатись онлайн на подачу документів на оформлення закордонного паспорта через веб- сторінку www.online.mfa.gov.ua. 10.04.2023 р. позивач на офіційну електронну скриньку Генерального консульства [INFO] направила запит та в цей же день отримала відповідь, після чого позивач змогла записатися в онлайн черзі на 22.05.2023 р. Згідно даним сайту Міністерства закордонних справ України https://passport.mfa.gov.ua/ новий паспорт громадянина України для виїзду за кордон позивачу видано лише 25.09.2023 р., що вже перевищило строк на прийняття спадщини. Після отримання нового паспорта позивачу вдалося записатися на прийом до консула Генерального консульства України в Торонто для вчинення нотаріальної дії - подання заяви про прийняття спадщини померлого батька на 14.11.2023 р. Раніше такої дії вчинити позивачу не надавалось можливим, про що свідчить відповідь консульства від 05.11.2023. Отже, тривалий строк перевірки консульством українського громадянства - з 20 січня 2023 по 03 квітня 2023, затримка у виготовленні та видачі нового паспорта громадянина України для виїзду за кордон з вини державного органу - Міністерства закордонних справ України - 4 місяці - з 22.05.2023 по 25.09.2023, що не передбачено жодним нормативним актом України, а також неможливість без нового закордонного паспорта звернутись до консула за вчиненням нотаріальної дії, вплинули на пропуск позивачем строку для прийняття спадщини. З вищезазначених обставин вбачається, що позивач вчиняла всі можливі дії для того, щоб заявити про прийняття нею спадщини після померлого батька, однак подання заяви залежало від терміну вчинення вищезазначених дій консульства та МЗС України, тобто позивач з 20 січня 2023 р. звернулась до консула, однак процедура перевірки громадянства, виготовлення нового паспорта та черга онлайн запису до консула для вчинення нотаріальної дії об`єктивно не залежали від її волевиявлення на прискорення вчинення тих чи інших дій. Тому першим днем, коли позивач об`єктивно отримала можливість подати нотаріально посвідчену консулом заяву про прийняття спадщини - це 14.11.2023, що перевищує строк для прийняття спадщини. Після посвідчення консулом документів позивач одночасно посвідчила довіреність на її представника у м. Харкові [PERSON] , який міг би допомогти звернутися до приватного нотаріуса ХМНО Феденко М.В., якою заведено спадкову справу. 16 січня 2024 року представник за довіреністю [PERSON] міжнародною поштою отримав оригінал довіреності, посвідченої консулом, та заяви про прийняття спадщини від 14.11.2023. 17.01.2024 представник за довіреністю [PERSON] звернувся до зазначеного нотаріуса та 20.01.2024 отримав постанову від 19.01.2024 про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Підставою для відмови нотаріус зазначила, що на момент звернення стосовно видачі свідоцтва про право на спадщину, а саме 17.01.2024 року, строк, встановлений ст. 1270 Цивільного кодексу України, для прийняття спадщини після померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] , вичерпаний. Також приватним нотаріусом видано Інформаційну довідку № 75466489 зі Спадкового реєстру від 17.01.2024, згідно з якою підтверджено наявність спадкової справи (номер у Спадковому реєстрі 70198445) після смерті батька, заведеної 30.01.2023 приватним нотаріусом ХМНО Феденко М.В., а також видача зазначеним нотаріусом трьох свідоцтв про право на спадщину за законом. Отже, за обставин постійного проживання у Канаді та об`єктивної неможливості подати заяву про прийняття спадщини, оформлену у встановленому законом порядку, у визначений законом строк, позивач не змогла прийняти спадщину. Вважає, що її проживання на великій відстані від місця відкриття спадщини - у Канаді, та інші вищезазначені обставини є поважними причинами незвернення до нотаріуса або консульської установи у встановлений законом строк із заявою про прийняття спадщини за законом. Ухвалою суду від 24.01.2024 року відкрито загальне провадження та призначено підготовче судове засідання по справі. 19.02.2024 року надійшов відзив на позовну заяву з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки факт перебування позивача по справі за кордоном не свідчить про наявність об`єктивних непереборних перешкод для звернення із заявою про прийняття спадщини, оскільки вона могла подати заяву поштою. Необхідність поновлення українського паспорта - лише припущення, в матеріалах справи наявні документи, які легалізують особу позивача в Канаді і, користуючись цими документами, позивач мала можливість оформити відповідну заяву про прийняття спадщини за допомогою канадських нотаріусів. Наявні в позовній заяві вказання на недоліки роботи консульської установи в м.Торонто не можуть бути взяті судом до уваги, як істотні перешкоди для своєчасного направлення заяви про прийняття спадщини в Україну. На час дії воєнного або надзвичайного стану заборонена лише видачу свідоцтв про право на спадщину до реєстрації справи в спадковому реєстрі, а не прийняття нотаріусами заяв про прийняття спадщини. Це відповідальність позивача прострочення паспорта, яка нехтувала своїм українським громадянством і не приводила документи вчасно у відповідність з українським законодавством. Жодного доказу наявності у позивача непереборних причин для неможливості подачі заяви про прийняття спадщини після смерті батька у визначені законом строки матеріали справи не містять, при цьому відповідач звернулась до нотаріуса у визначений законом строк із заявою про прийняття спадщини, попри воєнний стан та постійні обстріли. У судове засідання відповідач не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена вчасно та належним чином, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, представник позивача у судовому засіданні підтримав позовну заяву та просив її задовольнити. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [INFO] помер [PERSON] . Згідно копії паспорта, копії свідоцтва про народження № [NUMBER] , копії свідоцтва про одруження № [NUMBER] позивач є його донькою. Постановою приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Феденко М.В. від 19.01.2024 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, що залишилося після смерті її батька, оскільки вичерпаний строк для прийняття спадщини після померлого. За загальним правилом положення про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Отже, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини визнані судом поважними. Такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17. З указаним висновком погодився й Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2019 року у справі № 643/3049/16-ц. Отже, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Разом з тим, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалим відрядженням, в тому числі закордонним; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. При цьому, судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Подібний висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року по справі № 6-1215цс16, Верховний Суд від таких висновків не відступав, про що свідчить практика застосування норм права у подібних правовідносинах, викладена у постановах від 18 січня 2018 року по справі № 198/476/16, від 01 лютого 2018 року по справі № 712/656/15, від 06 червня 2018 року по справі № 592/9058/17, від 11 липня 2018 року по справі № 381/4482/16-ц, від 25 квітня 2019 року по справі № 761/794/15-ц, від 17 червня 2020 року по справі № 520/10377/17, від 18 травня 2021 року № 615/1337/19 тощо. Оскільки [PERSON] помер [INFO] , останнім днем прийняття спадщини після померлого відповідно до вимог ст.1270 ЦК України є 14.06.2023 року. Позивач пропустила вказаний строк для прийняття спадщини, що підтверджується відповідними матеріалами справи, оскільки її представник звернувся до нотаріуса 17.01.2024 року та постановою приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Феденко М.В. від 19.01.2024 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, що залишилося після смерті її батька, оскільки вичерпаний строк для прийняття спадщини після померлого. Згідно п.3 постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» від 28.02.2022 року № 164, установлено, що перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється на час дії воєнного стану, але не більше ніж на чотири місяці. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення строку для прийняття спадщини. Разом з тим, п.3 постанови КМУ № 164 суперечить ст.ст.1270, 1272 ЦК, а тому не підлягає застосуванню, зазначеного висновку дійшов і Верховний Суд у своїй постанові від 25.01.2023 по справі №676/47/21. Внаслідок широкомасштабного вторгнення військ РФ на територію України 24.02.2022 р. Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 р. «Про введення воєнного стану в Україні» було запроваджено на території України воєнний стан, який неодноразово продовжено. Пунктом 3 постанови КМУ №164 від 28.02.2022 року «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» в ред. від 06.03.2023 року установлено, що перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється на час дії воєнного стану, але не більше ніж на чотири місяці. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення строку для прийняття спадщини. Разом з тим, Верховний Суд в постанові від 25.01.2023 року по справі №676/47/21 зазначив, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу (далі - закон). Якщо суб`єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов`язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до Цивільного кодексу України (частина друга статті 4 ЦК України). Тлумачення норм права, з урахуванням виміру ієрархії актів цивільного законодавства по вертикалі, свідчить, що: правила щодо строку на прийняття спадщини (початок перебігу, наслідки спливу) регулюються Цивільним кодексом України, який прийнятий Верховною Радою України і є основним актом цивільного законодавства України; строк на прийняття спадщини по своїй сутності є присічним (статті 1270, 1272 ЦК), оскільки його сплив призводить до того, що спадкоємець вважається таким, який не прийняв спадщину. Тобто сплив строку «присікає» право на прийняття спадщини. Проте в законі, вочевидь з урахуванням сутності права на прийняття спадщини як майнового, передбачена можливість: за згодою самих спадкоємців, що прийняли спадщину, подати заяву про прийняття спадщини (частина друга статті 1272 ЦК України); для спадкоємця звернутися з позовною вимогою та за наявності поважної причини суд визначає додатковий строк на прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України); законодавець як у статті 1270 ЦК України, так і в інших нормах ЦК України, не передбачає допустимості існування такої конструкції як «зупинення перебігу строку на прийняття спадщини» та можливості в постанові Кабінету Міністрів України визначати інші правила щодо строку на прийняття спадщини; пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) суперечить статтям 1270, 1272 ЦК України, а тому не підлягає застосуванню. Разом з тим, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» зазначив, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119). Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). В даному випадку позивач, обґрунтовано припускала про зупинення строків на подання заяви про сприйняття спадщини у зв`язку із постановою КМУ №209 від 06.03.2023 року, при цьому невідповідність правового акта правовому акту вищої юридичної сили не повинно призводити до порушення гарантованих Конституцією України прав позивача. Згідно матеріалів справи на час смерті [PERSON] позивач перебувала в Канаді. Дипломатичні та консульські установи України за кордоном вчиняють нотаріальні дії, передбачені законодавством України. Порядок вчинення нотаріальних дій консулом визначається статтею 38 Закону України «Про нотаріат», статтею 44 Консульського Статуту України, Положенням про порядок учинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України та іншими актами законодавства України. Так, згідно ч.3 ст.43 Консульського Статуту України консул щодо осіб, які постійно проживають за кордоном, у встановленому порядку виконує рішення Президента України з питань громадянства, видає особам, які набули громадянство України, документи, що підтверджують громадянство України, довідки про припинення громадянства України, вилучає в осіб, громадянство яких припинено, документи, що підтверджують громадянство України, веде облік осіб, які набули громадянство України або припинили громадянство України. Статтею 40 Консульського Статуту України визначено, що консул видає паспорти громадян України для виїзду за кордон, продовжує строк їх дії та вносить до них зміни. Наказом Міністерства юстиції України та Міністерства закордонних справ України № 142/5/310 від 27.12.2004 затверджено Положення про порядок учинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України (далі - Положення). Статтею 38 Закону України «Про нотаріат» та п.1.3 Положення визначено, що консулами вчиняються, зокрема такі види нотаріальних дій: видаються свідоцтва про право на спадщину; засвідчують справжність/вірність підпису на документах. Згідно п.2.3 Положення при вчиненні нотаріальних дій консул установлює особу учасників цивільних правовідносин, які особисто звернулися за вчиненням нотаріальних дій. Встановлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які унеможливлюють будь-які сумніви щодо особи громадянина. Відповідно до пункту 2.1. глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок) спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми), що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна. Згідно п.3.3, 3.4, 3.5 Порядку заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто нотаріусу у письмовій формі. Якщо спадкоємець особисто прибув до нотаріуса, нотаріальне засвідчення справжності його підпису на таких заявах не вимагається. У цьому випадку нотаріус встановлює особу заявника, про що на заяві робиться відповідна службова відмітка, яка скріплюється підписом нотаріуса. Якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю повідомляється про заведення спадкової справи та необхідність надіслати заяву, оформлену належним чином (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути до нотаріуса. Також, п.3.21 Порядку визначено, що своєчасно надісланою вважається заява, справжність підпису особи на якій засвідчена (або не засвідчена) нотаріально, що направлена поштовим відправленням до закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини і яка надійшла нотаріусу після закінчення цього строку. Нотаріус приймає такі заяви, заводить спадкову справу та у випадку надходження заяви, справжність підпису на якій не засвідчено нотаріально, надсилає лист спадкоємцю, в якому пропонується надіслати заяву, оформлену належним чином, або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. У таких випадках конверт підшивається у спадкову справу. Нотаріус приймає такі заяви, заводить спадкову справу та у випадку надходження заяви, справжність підпису на якій не засвідчено нотаріально, надсилає лист спадкоємцю, в якому пропонується надіслати заяву, оформлену належним чином, або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. У таких випадках конверт підшивається у спадкову справу. Таким чином, твердження відповідача про те, що позивач могла направити заяву про прийняття спадщини поштою у шестимісячний строк ґрунтуються на вимогах закону. Разом, з тим, як вбачається з п.3.2.1 Порядку, направлення поштою заяви про прийняття спадщини, не звільняє особу від обов`язку в шестимісячний строк з дня відкриття спадщини засвідчити заяву нотаріально або прибути особисто до нотаріуса. Згідно статті 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну). Таким чином, у зв`язку із закінченням строку дії закордонного паспорту України позивач мала труднощі із перетином державного кордону Канади та України. Консул вчиняє нотаріальні дії в день пред`явлення всіх необхідних для цього та підготовлених (надрукованих) відповідно до вимог закону документів, сплати консульського збору і відшкодування фактичних витрат. Вчинення нотаріальних дій може бути відкладене при необхідності витребування додаткових відомостей чи документів або направлення документів на експертизу, а також на інших підставах, передбачених законодавством України. Нотаріально посвідчувані угоди, а також доручення, заяви та інші документи підписуються заявником особисто в присутності консула, який вчинює нотаріальні дії. Якщо вчинення нотаріальної дії суперечить законодавству України, консул відмовляє у вчиненні такої дії. Консул не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам законодавства України, або можуть за своїм змістом завдати шкоди інтересам України, або містять відомості, що порочать честь і гідність громадян. Під час звернення необхідно пред`явити, зокрема, дійсний паспорт громадянина України для виїзду за кордон ("закордонний"), паспорт довірителя. За офіційними даними МЗС України прийом відвідувачів у закордонних установах відбувається через запис до електронної черги. Запис в Е-Чергу МЗС відбувається за умови електронної ідентифікації відвідувача, за допомогою е-підписів (на файловому, хмарному чи інших захищених носіях), Дія.Підпис або BankID НБУ. Електронна ідентифікація забезпечується через платформу ID.GOV.UA Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України передбачено Порядком №215. Пунктом 1 Порядку №215 визначено, що для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи передбачені розділом II цього Порядку. Відповідно до пункту 3 Порядку №215 заява з питань громадянства подається у письмовій формі з зазначенням дати її складання та підписується заявником. Згідно з пунктом 4 Порядку №215 заяви та інші документи з питань громадянства подаються: особою, яка проживає в Україні на законних підставах, - до територіального підрозділу Державної міграційної служби України за місцем проживання особи в Україні; особою, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, - до територіального підрозділу Державної міграційної служби України за місцем реєстрації особи; особою, яка постійно проживає за кордоном, - до дипломатичного представництва чи консульської установи України за місцем постійного проживання особи. Дипломатичне представництво чи консульська установа України, до якої подано документи про встановлення або оформлення належності до громадянства України, перевіряє відповідність оформлення поданих документів вимогам законодавства України та підтвердження ними наявності фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України. Таким чином, суд вважає, що позивачем здійснювались всі можливі, передбачені законодавством дії для подання заяви про прийняття спадщини у строки визначені ст.1270 ЦК України, а відтак суд приходить до висновку, що позивачем з поважних причин пропущено строк для прийняття спадщини. Згідно матеріалів спадкової справи №02-14 відповідачу видано свідоцтво про право на спадщину за законом №899 від 21.12.2023 року, №898 від 21.12.2023 року, №897 від 21.12.2023 року. У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) зроблено висновок, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. Частиною 1 статті 1261 ЦК України, визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. В даному випадку відповідач як спадкоємець першої черги має право на спадкування, але за наявності ще одного спадкоємця першої черги, а саме позивача, спадкове майно має ділиться по на кожного. За наявності такого спадкоємця (позивача) та його бажання прийняти спадщину, позивач не набула права спадкування за законом, а тому видачею відповідачу свідоцтва про право на спадщину за законом було порушено спадкові права позивача. Таким чином, аналіз наведеного дає змогу дійти висновку про те, що порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб, яким в даному випадку є позивач як спадкоємець першої черги за законом, є самостійною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним. За таких обставин, оскільки позивач не усунута від права на спадкування у порядку вимог статті 1224 ЦК України, не відмовилась від прийняття спадщини у порядку вимог статті 1273 ЦК України, судом зроблено висновок про необхідність задоволення вимоги про визначення додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини, видача відповідачу, свідоцтва про право на спадщину всього майна порушує правила прийняття спадкового майна та права позивача, а тому воно підлягає визнанню недійсним відповідно до статті 1301 ЦК України. Оскільки наявні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, то похідним є скасування державної реєстрації речового права на нерухоме майно, здійснену на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Згідно пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" - державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав (абзац перший частини першої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за відповідачем на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , стосується запису про це право. Саме скасування такого запису є належним способом захисту прав та інтересів позивача, оскільки за змістом п.3 ч.3 ст.26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Задовольняючи позов, суд визначає позивачу додатковий двомісячних строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька, при цьому вимога про визначення терміну для прийняття спадщини з дня вручення рішення позивачу або його представнику суперечить нормам ЦПК та ЦК України, а відтак в цій частині не підлягає задоволенню. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 6056,00 грн, а відтак вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial