Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-16 00:00:00

У лютому 2024 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому просив в рахунок погашення заборгованості за договором іпотечного кредиту від 08 липня 2008 року у розмірі 151335,37 дол США, що еквівалентно 3950186,19 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки, відповідно до іпотечного договору від 08 вересня 2008 року, а саме двокімнатну квартиру, загальною площею 41,40 кв м, житловою площею 27,80 кв м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 13 лютого 2007 року, шляхом реалізації іпотеки на прилюдних торгах за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 08 липня 2008 року між АТ «ІНГ Банк Україна» та [PERSON] укладено договір іпотечного кредиту, за умовами якого позичальник отримав 110000,00 дол США з кінцевою датою погашення до 29 червня 2023 року. Між банком та позичальником укладено зміни та доповнення до кредитного договору, якими збільшено суму кредиту до 150000,00 дол США з кінцевою датою повернення 29 серпня 2023 року. 08.09.2008 між АТ «ІНГ Банк Україна» та [PERSON] укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Сірай В.І., на підставі якого в іпотеку передано майно: двокімнатну квартиру, загальною площею 41,40 кв м, житловою площею 27,80 кв м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Станом на 29 січня 2024 року оціночна вартість майна становить 2237754,23 грн. Майно є власністю іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу від 13 лютого 2007 року. 12.11.2021 між ТОВ «Діджи Фінанс» та АТ «ІНГ Банк Україна» укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого право грошової вимоги за договором іпотечного кредиту від 08 липня 2008 року перейшло до ТОВ «Діджи Фінанс». Банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором, проте боржник не здійснив своєчасних платежів, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 151335,37 дол США, що еквівалентно 3950186,19 грн. З цих підстав просить позов задовольнити (а.с.4-44). Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 04 березня 2024 року відкрито загальне позовне провадження (а.с.53). 05.04.2024 до суду надійшов відзив, у якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування зазначає, що у червні 2015 року банк звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, ухвалою суду від 28 вересня 2015 року позов залишено без розгляду. 26.05.2016 банк повторно звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, заочним рішенням суду від 06 жовтня 2016 року позов задоволено, а 27 січня 2017 року судом скасовано заочне рішення та ухвалою від 06 червня 2023 року позов залишено без розгляду. Наведене свідчить, що звернувшись у червні 2015 року до суду із позовом про дострокове повернення кредиту, банк змінив строк виконання основного зобов`язання. Відтак, строк позовної давності закінчився у червні 2019 року, отже у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Разом з тим, відповідач не визнає суми заборгованості, яка наведена у позові (а.с.58-94). 03.05.2024 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача зазначає, що 27 січня 2017 року за заявою відповідача заочне рішення суду скасовано, отже з цього моменту починається обчислення строку позовної давності, дата закінчення строку позовної давності сплила 27 січня 2020 року, але не заборгованості за кредитом загалом, оскільки датою повернення кредиту є 29 серпня 2023 року. Враховуючи, що з 12 березня 2020 року на усій території України введено карантин, ця ситуація ускладнена гострою респіраторною хворобою, що призвело до великої захворюваності серед населення, дана ситуація спіткала і представників позивача. З 24 лютого 2022 року почалось повномасштабне вторгнення з боку рф, на території України введено воєнний стан. У зв`язку із викладеним, представник позивача просить пропуск строку позовної давності вважати з поважних причин (а.с.99-109). Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду від 07 травня 2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с.110-111). У судовому засіданні представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову через пропуск строку позовної давності. Зазначив, що сума боргу є необґрунтованою. Щодо дотримання вимог законодавства про іпотеку та іпотечного договору, у матеріалах справи відсутні докази направлення відповідачу письмової вимоги. Позивач у судове засідання не з`явився, надіслав заяву про проведення судового засідання без участі представника. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду і вирішення справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 08 липня 2008 року АБ «ІНГ Банк України» та [PERSON] (позичальник) укладено договір іпотечного кредиту, предметом якого є те, що банк надає позичальнику кредит на фінансування будівництва чи придбання нерухомого майна, кредит надається у доларах США єдиною сумою у розмірі USD 110000,00 (а.с.7-13). «Дата Погашення» означає 29 червня 2023 року або будь-яка інша дата, яка може стати такою за умови дії обставин, визначених у статті 5 договору (п.1.1. договору). 03.09.2008 АБ «ІНГ Банк Україна» та [PERSON] (позичальник) уклали зміни та доповнення №2 до договору іпотечного кредиту від 08 липня 2008 року, якими внесено такі зміни та доповнення: позичальник звернувся до банку з проханням надати іпотечний кредит у розмірі USD 150000,00; «Дата Погашення» означає 29 серпня 2023 року або будь-яка інша дата, яка може стати такою за умови дії обставин, визначених у статті 5 договору; кредит надається у доларах США у розмірі USD 150000,00 шляхом збільшення заборгованості позичальника (а.с.14). 25.05.2009 АБ «ІНГ Банк Україна» та [PERSON] (позичальник) уклали зміни та доповнення №3 до договору іпотечного кредиту від 08 липня 2008 року (а.с.15). 08.09.2008 АБ «ІНГ Банк Україна» (іпотекодержатель) та [PERSON] (іпотекодавець) уклали іпотечний договір, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округ Сірай В.І., зареєстровано в реєстрі за №5173, предметом договору є те, що іпотека за цим договором забезпечує вимогу іпотеко держателя, що випливає з договору іпотечного кредиту від 08 липня 2008 року зі змінами та доповненнями, які внесені станом на 08 вересня 2008 року та можуть бути внесені в майбутньому до вказаного договору іпотечного кредиту, укладених між іпотекодержателем та іпотекодавцем, за умовами яких останній зобов`язаний іпотекодержателю до 29 серпня 2023 року повернути кредит в розмірі USD 150000,00, сплатити відсотки за користування кредитом, а також неустойку у розмірі й у випадках, передбачених кредитним договором (а.с.16-17). Предметом іпотеки є нерухоме майно: квартира під [ADDRESS] , яка в цілому складається х 2 жилих кімнат, загальною площею 41,40 кв м, жилою площею 27,80 кв м (п.2 іпотечного договору). 12.11.2021 АТ «ІНГ Банк Україна» та ТОВ «Діджи фінанс» уклали договір про відступлення права вимоги, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В., зареєстровано у реєстрі за №1689, відповідно до умов якого первісний кредитор відступає у повному обсязі, а новий кредитор набуває право вимоги у повному обсязі, належне первісному кредиторові, у тому числі, за договором іпотечного кредиту від 08 липня 2008 року, укладеним між первісним кредитором та [PERSON] (позичальник-1), з усіма змінами та доповненнями до нього, та пов`язаним з ним (похідним від нього) іпотечним договором, укладеним між первісним кредитором та позичальником-1, від 08 вересня 2008 року, посвідченим Сірай В.І. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу зареєстрованим в реєстрі за №5173, який виступає в якості забезпечення виконання зобов`язань, зо випливають з кредитного договору (а.с.18-19, 20). Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки від 12 листопада 2021 року №284509704, іпотекодержателем квартири за адресою: [ADDRESS] є ТОВ «Діджи Фінанс» (а.с.22). Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (ст.3 Закону України «Про іпотеку»). Згідно з ч.ч.1, 4 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. У п.10 іпотечного договору зазначено, при невиконанні зобов`язань, забезпечених цим договором, іпотекодержатель направляє іпотекодавцю письмове повідомлення про невиконання та про наміри щодо реалізації майна з метою задоволення забезпечених іпотекою вимог у порядку, передбаченому ст.35 Закону України «Про іпотеку». У повідомленні іпотекодержатель вказує спосіб, у який на його розсуд буде звернене стягнення (а.с.17). У матеріалах справи містяться копії: вимоги про усунення порушень від 26 листопада 2021 року вих.№1264 від директора ТОВ «Діджи Фінанс», адресованих [PERSON] , адреса: [ADDRESS] (а.с.23); повідомлення про відступлення прав вимоги від 26 листопада 2021 року вих.№1265 від директора ТОВ «Діджи Фінанс», адресованих [PERSON] , адреса: [ADDRESS] (а.с.24); повідомлення про відступлення прав вимоги за кредитним договором від 26 листопада 2021 року вих.№1267 від директора ТОВ «Діджи Фінанс», адресованих [PERSON] , адреса: [ADDRESS] (а.с.25); вимоги про усунення порушень від 19 січня 2022 року вих.№1325 від директора ТОВ «Діджи Фінанс», адресованих [PERSON] , адреса: [ADDRESS] (а.с.26); та описи вкладень у цінний лист з відбитками календарного штемпелю, адресованих [PERSON] , адреса: [ADDRESS] (а.с.29-32). Належним виконанням ст.35 Закону України «Про іпотеку» є сам факт надсилання вимоги про усунення порушення. Отже, у матеріалах справи наявні підтвердження надсилання вимоги про усунення порушення [PERSON] У п.11 іпотечного договору зазначено, на майно може бути звернено стягнення іпотекодержателем у будь-який спосіб, передбачений законодавством, за виключним вибором іпотекодержателя (а.с.17). На відміну від такого різновиду позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки як звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (що може передбачати способи задоволення вимог іпотекодержателя, визначені у частині третій статті 36 Закону), судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону передбачає, що суд у резолютивній частині відповідного рішення обов`язково визначає спосіб реалізації предмета іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів, або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 вказаного Закону. Отже, за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону, реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Велика Палата Верховного Суду у п.85 постанови від 29 вересня 2020 року у справі №757/13243/17 також зазначила, що посилання позивача на невідповідність реальної вартості реалізованого майна вартості його відчуження не становить підставу недійсності вказаних правочинів, оскільки за змістом частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. У матеріалах справи наявна копія довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 29 січня 2024 року, унікальний реєстраційний номер 201-20240129-0007253745, відповідно до якої оціночна вартість об`єкта оцінки - квартири за адресою: [ADDRESS] , становить 2237754,23 грн (а.с.27-28). Щодо заперечень відповідача про наявний розмір заборгованості, судом вони до уваги не беруться, оскільки у матеріалах справи містяться розрахунки позивача щодо розміру заборгованості відповідача (а.с.102-106), на противагу відповідач контр-розрахунок не надає. Відтак, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими. Щодо строку позовної давності, суд зазначає наступне. Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Запроваджений нормами ЦК України від 16 березня 2003 року інститут позовної давності полягає у наданні особі, цивільне право якої порушено, певного строку саме для звернення до суду за захистом цього права, в тому числі за допомогою державного примусу. Дія інституту позовної давності є проявом принципу правової визначеності, який забезпечує стабільність цивільних відносин у суспільстві. Зміст інституту позовної давності, запроваджений нормами ЦК України від 16 березня 2003 року, суттєво відрізняється від інституту позовної давності, який існував за попередньо діючим Цивільним кодексом Української РСР від 18 липня 1963 року, яким позовна давність визначалась як строк для захисту права за позовом особи, а не як строк для звернення такої особи до суду з позовом. Згідно з нормами статей 71, 76, 79 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року перебіг строку позовної давності починався з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, переривався пред`явленням особою позову до суду в установленому порядку, після чого починався спочатку. На відміну від зазначених норм Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року, перебіг позовної давності за нормами чинного ЦК України від 16 березня 2003 року починається від дня, коли особа довідалася (могла довідатись) про порушення свого права, загального правила про переривання позовної давності пред`явленням особою позову не встановлено. За своєю правовою природою залишення позову без розгляду є відмовою суду розглянути звернення особи про захист її порушеного права (позов) внаслідок визначених ЦПК України недоліків або дій цієї особи. При цьому особа може повторно звернутись до суду з такими ж вимогами. Перебіг позовної давності обчислюється за загальним правилом від дня, коли особа довідалася (могла довідатись) про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України). Відповідно до статті 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Якщо суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. Якщо частина строку, що залишилася, є меншою ніж шість місяців, вона подовжується до шести місяців. Згідно зі статтею 263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється: 1) якщо пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила); 2) у разі відстрочення виконання зобов`язання (мораторій) на підставах, встановлених законом; 3) у разі зупинення дії закону або іншого нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини; 4) якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан. У разі виникнення обставин, встановлених частиною першою цієї статті, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин. Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. З наведених норм статей 263 та 264 ЦК України вбачається, що переривання перебігу позовної давності відрізняється від зупинення перебігу позовної давності тим, що після переривання перебіг позовної давності починається заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Натомість у випадку зупинення позовної давності від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг цього строку продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. Зупинення перебігу позовної давності має тимчасовий характер, коли до її строку не зараховується час існування визначених законодавством обставин, за наявності яких цей строк не спливає. Натомість переривання позовної давності означає анулювання строку, який сплив до моменту вчинення боржником передбачених законодавством дій щодо визнання боргу або іншого обов`язку. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №904/3405/19 зазначено, водночас Касаційним цивільним судом 03 липня 2019 року ухвалено постанову у справі №639/9642/14-ц, за змістом якої Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Як установили суди у цій справі, Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», правонаступником якого у спірних правовідносинах є Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», зверталося до суду з позовом з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором від 19 травня 2008 року № CM-SME700/175/2008 у сумі 774 662,99 грн (вимога про стягнення суми боргу у повному обсязі). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 липня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09 березня 2016 року, зазначений позов Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» залишено без розгляду через повторну неявку представника позивача. Касаційний цивільний суд зробив висновок, що позовна давність у справі перервалася 22 квітня 2010 року (зверненням до суду з позовом). Крім того, на розгляді Касаційного цивільного суду перебувала справа №713/1548/18, у якій [PERSON] звернувся з позовом до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору. Суди у цій справі встановили, що позивач про порушення свого права, а саме незаконне збільшення банком відсоткової ставки, дізнався 22 січня 2009 року. У серпні 2009 року [PERSON] звернувся до Вижницького районного суду Чернівецької області з позовом до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», Хмельницької обласної філії АКБ «Укрсоцбанк», Вижницького відділення АКБ «Укрсоцбанк» про визнання бездіяльності неправомірною та визнання незаконною підвищення відсоткової ставки та умов договору, який ухвалою цього суду від 31 серпня 2009 року у справі № 2-806/09 залишено без розгляду. Касаційний цивільний суду зазначив, що оскільки позивач про порушення свого права дізнався 22 січня 2009 року, останнім днем закінчення перебігу позовної давності є 22 січня 2012 року. Зазначений строк перервався пред`явленням позивачем позову до суду, який ухвалою Вижницького районного суду Чернівецької області від 31 серпня 2009 року було залишено без розгляду, після чого перебіг позовної давності розпочався заново і сплив 31 серпня 2012 року. Ураховуючи вищевикладене тлумачення статей 256, 264, 265 ЦК України, Велика Палата Верховного Суду не погоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі №639/9642/14-ц та у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 березня 2020 року у справі №713/1548/18, щодо переривання перебігу позовної давності у разі пред`явлення позову, який судом було залишено без розгляду, та відступає від них. Як уже вказувалося, судами у цій справі встановлено, що 03 листопада 2017 року ОКП «Електромережі-Південне» звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго» про стягнення заборгованості в розмірі 8 708 607,78 грн за неналежне виконання договору. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2017 року порушено провадження у справі № 904/9402/17 та прийнято позовну заяву до розгляду. За даними Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2018 року у справі № 904/9402/17 позовну заяву залишено без розгляду. Після скасування зазначеної ухвали постановою Центрального апеляційного господарського суду від 17 січня 2019 року справу № 904/9402/17 передано для продовження розгляду до Господарського суду Дніпропетровської області, в межах якої судом першої інстанції вчинялися відповідні процесуальні дії. Надалі постановою Касаційного господарського суду від 26 квітня 2019 року у справі № 904/9402/17 постанову Центрального апеляційного господарського суду від 17 січня 2019 року скасовано, ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2018 року залишено в силі. Після цього ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 29 липня 2019 року у справі № 904/9402/17 позовну заяву залишено без розгляду. При цьому суди попередніх інстанцій встановили, що з урахуванням приписів пункту 7.3 договору відповідач повинен був сплатити кошти за надані у 2014 році послуги за договором у строк до 10 лютого 2015 року включно. Враховуючи висновок Великої Палати Верховного Суду щодо перебігу позовної давності у разі звернення до суду з позовом та залишення його без розгляду (див. пункти 89, 92, 93 цієї постанови), перебіг позовної давності за позовною вимогою позивача розпочався з 11 лютого 2015 року, тому відповідно до статті 257 ЦК України позовна давність спливла 11 лютого 2018 року. Отже, висновки судів попередніх інстанцій про те, що звернення позивача з позовом 06 серпня 2019 року відбулося в межах позовної давності, є помилковими, оскільки були зроблені з неправильним застосуванням наведених норм матеріального права. Наслідки спливу позовної давності визначені статтею 267 ЦК України, згідно із частиною четвертою якої сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч.2 ст.1050 ЦК України). Так, ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 21 липня 2015 року у відкрито провадження у цивільній справі №760/12597/15-ц за позовом ПАТ «ІНГ Банк Україна» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором іпотечного кредиту (а.с.76). Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 28 вересня 2015 року справу №760/12597/15-ц за позовом ПАТ «ІНГ Банк Україна» до [PERSON] про стягнення заборгованості залишено без розгляду (а.с.77-79). 26.06.2016 ПАТ «ІНГ Банк України» звернулось з позовом до Солом`янського районного суду міста Києва, у якому просило стягнути з [PERSON] заборгованість за договором іпотечного кредиту (а.с.80-86). Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2016 року у справі №760/9551/16-ц позов ПАТ «ІНГ Банк Україна» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено (а.с.87). Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 27 січня 2017 року у справі №760/9551/16-ц задоволено заяву відповідача та скасовано заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2016 року (а.с.92). Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 06 червня 2023 року у справі №760/9551/16-ц позов ТОВ «Діджи фінанс» до [PERSON] про стягнення заборгованості залишено без розгляду (а.с.93). Відтак, строк позовної давності почався 27 січня 2017 року з дня ухвали суду про скасування заочного рішення. Тобто, кінцевим строком звернення до суду є 27 січня 2020 року. За частиною п`ятою статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Разом з тим, у відповіді на відзив ТОВ «Діджи фінанс» просило поновити строк звернення до суду. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункти 61, 62), від 19 листопада 2019 року у справі №911/3680/17 (провадження № 12-104гс19, пункти 5.43, 5.44) та у справі №911/3677/17 (провадження №12-119гс19, пункти 6.43, 6.44). При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №706/1272/14-ц (провадження №14-456цс18)). За змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому, так і в позасудовому порядку. Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Відповідно до п.12 Перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Окрім того, п.19 Перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Очевидно, що перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій, на думку добросовісного розсудливого спостерігача, виключає необхідність вчинення процесуальних дій, спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі інших позовів, заяв про закриття провадження у справі тощо. Подібний правовий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15 травня 2020 року у справі №922/1467/19, відступати від якого правові підстави відсутні. Ураховуючи викладене, зважаючи на факт скасування заочного рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2016 року - ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 27 січня 2017 року та постановлення ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 06 червня 2023 року про залишення позову без розгляду, тобто більше шести років розглядалась справа у суді, суд дійшов висновку про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду. Також необхідно звернути увагу, що у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №523/10225/15-ц (провадження №14-159цс19) та від 19 листопада 2019 року у справі №911/3677/17 (провадження №12-119гс19, пункт 6.37) наведено такий висновок щодо застосування вказаної норми права: «Позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається». Задля забезпечення правової визначеності та єдності судової практики щодо однакового застосування норми частини другої статті 264 ЦК України Велика Палата Верховного Суду постановою від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 відступає від зазначеного висновку, сформульованого у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц (провадження № 14-159цс19) та від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3677/17 (провадження № 12-119гс19, пункт 6.37). Крім того, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. З урахуванням викладеного, позов підлягає задоволенню. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved