Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-23 00:00:00

у листопаді 2023 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить: визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги позивач мотивує тим, що він є наймачем житлового приміщення в гуртожитку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке перебуває на балансі територіальної громади Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації. Разом з тим, зазначає, що відповідач також зареєстрована в указаній кімнаті, однак, з моменту реєстрації (13.04.2006 року) не проживала в спірному житловому приміщенні, членом його сім`ї не являється, витрати за комунальні послуги не несе. Як йому відомо, [PERSON] проживає в м. Василькові Київської області. Тобто, наймач кімнати [PERSON] ніколи не проживала за місцем реєстрації. На підставі вище викладеного, позивач просить позов задовольнити. Ухвалою від 01.12.2023 року відкрито провадження в указаній справі та призначено підготовче судове засідання (а.с. 28). Ухвалою від 18.04.2023 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд по справі (а.с. 44). В судовому засіданні позивач та його представник - [PERSON] підтримали позовні вимоги та просили позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про день, час і місце розгляду справи повідомлена в установленому цивільним процесуальним законодавством порядку. Відзиву на позовну заяву від [PERSON] до суду не надходило. Представник третьої особи Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, хоча про день, час і місце розгляду справи повідомлений в установленому цивільним процесуальним законодавством порядку. Пояснень на позовну заяву від третьої особи до суду не надходило. В судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що знає позивача майже 30 років; раніше разом працювали; йому відомо, що позивач проживає в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , де він неодноразово бував; ніхто сторонній в спірному приміщенні не проживав. Свідок [PERSON] показав, що знайомий з позивачем з 1979 року; часто відвідував позивача за місцем його проживання, допомагав з ремонтними роботами; весь час позивач проживав за адресою: [ADDRESS] , сам; на даний час [PERSON] проживає в спірному житловому приміщенні з сином і його дружиною; відповідача не знає і ніколи в цьому житлі не бачив. Свідок [PERSON] показав, що він з позивачем є давніми друзями, ще товаришували їх батьки, та він з [PERSON] продовжує підтримувати дружні відносини; неодноразово був у позивача в помешканні в гостях, допомагав з ремонтом; зараз проживає адресою: [ADDRESS] , позивач із сином і його дружиною, та більше ніхто не проживав у вказаному житловому приміщенні. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Заслухавши позивача та його представника, покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно з довідкою КК «Центр Комунального сервісу» вих. № 4493 від 23.09.2016 року, позивач [PERSON] зареєстрований і проживає (займає) житлову площу 17,00 кв. м, у гуртожитку загальною площею 23,00 кв. м, за адресою: [ADDRESS] . Будинок знаходиться на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва». Форма власності житла: місцева рада. Також судом з`ясовано, що відповідач [PERSON] зареєстрована з 13.04.2006 року за адресою: [ADDRESS] . Згідно з актами обстеження житлових умов від 12.07.2021 року, 27.08.2021 року та 17.09.2021 року, відповідач [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не проживає. Відповідно до ст. 127 ЖК України та п. 2 Примірного положення про гуртожитки, гуртожиток - це спеціально споруджений або переобладнаний жилий будинок, який використовується для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або -навчання. Відповідно до вимог ст. 128 ЖК України порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Згідно ст. 130 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не має право бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного ним приміщення або обмежений у праві користуватись жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян. Разом з тим, згідно зі ст. ст. 71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Змінами до Законів України від 19.06.1992 року № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду», від 04.03.1992 року № 2163- XII «Про приватизацію державного майна» передбачено, що гуртожитки включено до об`єктів державного житлового фонду, що підлягає приватизації (Закон України від 3 березня 2005 року № 2453-ІУ «Про внесення змін до деяких законів України з питань забезпечення захисту житлових прав громадян, які проживають у гуртожитках»). Оскільки, правовий режим гуртожитків, жилі приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», прирівняний до правового режиму жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, то на мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються норми ст. ст. 71, 72 ЖК України. Згідно роз`яснення Пленуму Верховного Суду України в п. 10 Постанови 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового Кодексу України) необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Частиною 3 ст. 71 ЖК України передбачено вичерпний перелік випадків за наявності яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем понад шість місяців. Статтею 48 Конституції України гарантовано, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Отже, судом встановлено, що відповідач більше шести місяців без поважних причин відсутня за місцем реєстрації, із заявою про продовження строків тимчасової відсутності до відповідних органів не зверталася, а тому є такою, що втратила право на користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . З врахуванням вищенаведених норм закону та, аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Разом з тим, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення. Оскільки, позивач є інвалідом ІІ групи, відтак відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору, а тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, у зв`язку з чим, з [PERSON] в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved