Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] , в особі представника [PERSON] , звернулася до суду із позовом до Кострижівської об`єднаної територіальної громади в особі Кострижівської селищної ради Чернівецького району Чернівецької області, в якій просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . В обгрунтування заявлених вимог посилається на те, що згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 21.08.1969, будинковолодіння, що знаходиться за вказаною адресою, належить [PERSON] , яка померла [INFO] . За час свого життя [PERSON] дітей не мала, проживала у шлюбі із [PERSON] , який помер у 1960-х роках та спільно з ним виховувала його четверо дітей від першого шлюбу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . На момент смерті покійного всі діти були неповнолітніми, вона їх виростила, виховала та одружила. Позивачка [PERSON] являється донькою [PERSON] , яка померла [INFO] , та з 24.04.1988 зареєстрована та проживає у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , який покійна [PERSON] переоформила на себе після смерті чоловіка [PERSON] , дідуся позивачки. Заповіту [PERSON] не залишала, найближчими її родичами були діти та онуки покійного [PERSON] . Позивач посилається на те, що у 2023 році вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом та оформлення спадщини після смерті [PERSON] , однак отримати свідоцтво про право на спадщину за законом позивач не змогла, так як відповідно до ЦК УРСР 1963 року вона не відноситься до її кола спадкоємців будь-якої черги. Оскільки вона добросовісно, безперервно та відкрито користується даним нерухомим майном протягом тривалого часу, просить визнати за нею право власності на вказане майно за набувальною давністю. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в підготовче засідання не з`явилися, попередньо подали до суду заяву в якій підтримали заявлені позовні вимоги, обгрунтувавши їх вищенаведеним та просили задовольнити. Відповідач Кострижівської об`єднаної територіальної громади в особі Кострижівської селищної ради Чернівецького району Чернівецької області в підготовче засідання не з`явився, у поданій до суду заяві просить справу розглядати у його відсутності, позовні вимоги визнає повністю. Згідно ч. 4 ст. 200 ЦПК України, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. У відповідності до вимог ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, приймаючи визнання відповідачем позову, оскільки це не суперечить Закону, а також правам та інтересам сторін, не порушує свободи чи інтереси інших осіб, та відповідає вимогам ч. 4 ст. 206 ЦПК України, ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] в смт. Кострижівка Чернівецького району Чернівецької області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 20.11.1998. Позивачка у позовній заяві вказує на те, що покійна [PERSON] за життя проживала у шлюбі з її дідусем [PERSON] , який помер у 1960-х роках, у його житловому будинку, що розташований по [ADDRESS] та спільно виховувала четверо його дітей від першого шлюбу: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , матір позивачки. Після смерті [PERSON] його дружина [PERSON] перереєструвала належний йому житловий будинок на своє ім`я, що підтверджується копією свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 21.08.1969. Відтак, після її смерті відкрилася спадщина на вказане майно. Оскільки [PERSON] померла [INFO] , тобто до 01.01.2004, то згідно роз`яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК Української PCP, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Згідно з ст. 524 ЦК УРСР (1963 р.) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом; спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом 6 місяців фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Статтею 548 ЦК України (1963 р.) встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Відповідно до ст. 549 цього кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом 6 місяців фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Коло спадкоємців визначають ст.ст. 529, 530 ЦК УРСР 1963 р., за змістом яких позивачка не входила до кола спадкоємців [PERSON] . Із довідки виконавчого комітету Кострижівської селищної ради Чернівецького району Чернівецької області від 15.02.2024 за № 98 вбачається, що на день смерті [PERSON] , [INFO] , разом із нею в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , проживала [PERSON] , [INFO] . У вказаній довідці [PERSON] значиться як «онука» [PERSON] , датою її реєстрації місця проживання у спірному будинковолодінні зазначено 24.04.1988. Із витягу з погосподарської книги також вбачається, що у будинковолодінні за адресою: [ADDRESS] , значаться [PERSON] , 1991 р.н., [PERSON] , 1971 р.н., [PERSON] , 1993 р.н. та [PERSON] , 1996 р.н. Встановлено, що 05.12.2023 [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Чернівецького районного нотаріального округу Чернівецької області Бурдейного Ю.І. із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , за якою було заведено спадкову справу №32/2023 та 05.12.2023 винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за [ADDRESS] . Із змісту вказаної постанови вбачається, що причиною відмови є те, що відповідно до Цивільного кодексу УРСР 1963 року [PERSON] не відноситься до спадкоємців будь-якої черги після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Відповідно до ст. 328 ЦК України в теперішній редакції право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.ч.1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Виходячи із приписів цієї правової норми тільки за судовим рішенням позивачка може набути право власності на спірне будинковолодіння, в позасудовому порядку реалізувати своє право вона позбавлена можливості. Встановлено, що на даний час [PERSON] виготовила технічний паспорт на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , вартість нерухомого майна становить 71489 грн. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Таким чином, відлік набувальної давності в даному випадку починається з 01.01.2001. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 по справі №910/17274/17 вказала, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Подібні висновки викладені у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.08.2018 у справі №201/12550/16-ц, від 27.06.2019 у справі №175/2338/16-ц Наявними у справі письмовими доказами підтверджено відповідність фактичних обставин справи усім вищенаведеним критеріям, оскільки у справі достатньо доведено, що позивачка, будучи належним суб`єктом, добросовісно, відкрито та безперервно володіє упродовж більше 20 років спірним будинковолодінням, яке є законним об`єктом цивільних прав. Положеннями ст.ст.15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Враховуючи зазначені обставини та беручи до уваги, що відповідач позовні вимоги визнає, те, що позивачка добросовісно заволоділа і уже більше двадцяти років володіє житловим будинком та належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , суд дійшов висновку, що за позивачкою слід визнати право власності за набувальною давністю на вище зазначений житловий будинок, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: approved